NICOLAE BÃNESCU 
ISTORIA IMPERIULUI BIZANTIN
VOL. II
[IMPERIUL BIZANTIN CLASIC]
( 610-1081 )

NOTÃ PRIVIND EDITAREA VOLUMULUI AL II-LEA
Pentru acest volum, am urmat îndeaproape regulile de redactare încetãtenite la primul volum, cãutând sã pãstrãm intact stilul, ca si formele utilizate de autor.
Am întâmpinat unele dificultãti în unificarea numelor proprii redate de cãtre autor, mai ales a celor de origine arabã, pe care manuscrisul autograf le reproduce în mod neuniform, diferit de la un subcapitol la altul si chiar de la o paginã la alta. în privinta numelor grecesti, am continuat practica obisnuitã pentru volumul anterior.
Reamintim faptul cã numai prima sesime, sau poate cel mult o cincime din sinteza plãnuitã de Nicolae Bãnescu, alcãtuind doar partea întâi a primului volum, are o redactare definitivã, în rest, cu cât avansãm spre sfârsit, caracterul neterminat, sau mai degrabã insuficient finisat al ambitioasei întreprinderi iese tot mai mult în evidentã. Numãrul si întinderea fragmentelor redate cu un corp de literã mai mic, reprezentând mai degrabã conspecte a!e autorului decât o redactare finitã, sunt astfel sporite în cursul acestui volum, comparativ cu cel precedent. Faptul nu prezintã însã nici un inconvenient pentru cititor, care gustã pânã la ultima paginã savoarea limbajului inconfundabil, usor arhaic pe alocuri, al autorului; virtutilor sale de povestitor li se adaugã calitãtile stiintifice ale expunerii, care nu pot fi pierdute din vedere, nici bogãtia informatiilor, permanent aerisite de briza proaspãtã a surselor din care sunt preluate. Editorul a depus eforturi considerabile pentru aducerea textului în faza de a fi cât mai atractiv si mai util cititorului, inclusiv tineretului studios.
Pentru actualizarea informatiei, s-a redus numãrul si volumul interventiilor de editor în textul ori notele autorului, preferându-se concentrarea acestora în notele de editor (142 la numãrj de la sfârsit. Ca si în volumul anterior, interventiile noastre sunt trecute între paranteze drepte. Ele privesc nu numai notele ori micile interventii în text, ci si titlurile mai importante, cum ar fi cele puse în fruntea celor trei pãrti, cel pus întregului volum, precum si titluri ele capitole ori chiar de subcapitole. Majoritatea acestor ultime titluri, numerotate cu cifre arabe, apartin autorului, dar organizarea ori structurarea întregului material în pãrtile superioare subcapitolelor reprezintã în cea mai mare parte contributia editorului.
Comparativ cu primul volum, Lista de abrevieri ale autorului este aproape identicã, în schimb cea cu abrevierile editorului este mult mai extinsã.

PARTEA ÎNTÂI
[REÎNNOIREA SI SUPRAVIETUIREA IMPERIULUI GREC MEDIEVAL]

[BIZANtUL ÎN SECOLUL AL VII-LEA]
NICOLAE.   BANESCU   SI   SINTEZA   SA   DE   ISTORIE   BIZANTINA
A.
DOMNIA LUIHERAKUOS
Heraklios era un general capabil, un bun organizator si un om politic distins, în fruntea imperiului se afla acum un conducãtor vrednic. Situatia era însã disperatã, imperiul fiind ruinat cu totul, pentru cã dispãruse tot ceea ce-i fãcuse cândva puterea. Nobilimea înconjuratã de clienti încetase de a mai fi un factor al vietii bizantine; barbarii germani nu se mai adunau pentru a apãra frontierele; armata, aflatã odinioarã la dispozitia lui lustinian, era acum în completã decãdere. Thracia se afla în mâinile avarilor si ale slavilor. Asia era cutreieratã de trupele lui Chosroes al Il-lea: toate orasele de acolo tremurau în fata acestor trupe.
Din fericire, imperiul îsi gãsea în noul împãrat un om de o mare energie, care întreprinse opera de refacere a imperiului si-1 mântui de primejdie.
Situatia era atât de deznãdãjduitã, încât patriarhul Ni-kephoros afirmã cã Heraklios s-a gândit a-si pãrãsi capitala si a-si muta resedinta la Carthago, de unde ar fi fost mai în mãsurã a porni ofensiva pentru mântuirea imperiului. Descurajarea populatiei si interventia hotãrâtã a patriarhului Sergios 1-au întors de la acest gând.
încã din anii 607-608, generalul persan ãahin cucerise cetãtile întãrite din Mesopotamia si Dovin ori Ca-rin (Erzerum) din Armenia. Altã armatã persanã, condusã de Sahrbaraz, intra în Siria: Hierapolis (Mabbog), Beroe, Antiochia cãdeau în mâinile persilor. Sahin lua Caesarea Cappadociei în anii 609-610 si intra în Siria ele Nord, atingând, în 615, Bosforul, la Chalkedon. An-kyra fusese de asemenea cuceritã de persi. Sahrbaraz lua, la rândul sãu, în 613, Damascul, iar în 6l4 trecea Iordanul si cuprindea Ierusalimul. Orasul Sfânt fu ars, locuitorii ucisi ori târâti în captivitate în Persia. Patriarhul Zacharia însusi fusese ridicat prizonier, si lemnul „dãtãtor de viatã" al Sfintei Cruci fu dus de asemenea în capitala Persiei. Pierderea acestui Palladium al credintei avu ecou în toatã lumea crestinã.
Persii începurã a nãvãli în Asia Micã (615), iar o oaste a lor pãtrunse pânã la Bosfor. Dându-si întâlnire la Herakleia cu haganul avar, Heraklios cãzu într-o cursã ce i se pregãtea si din care reusi sã scape (iunie 617). în acel context, Sahrbaraz ataca Egiptul (toamna anului 6l6), dar cucerea Babilonul (în primãvara anului 617), pãtrunzând apoi în Alexandria (618-619).
în aceste împrejurãri, Heraklios a fãcut o încercare energicã de a opri înaintarea persilor, trimitând în Armenia o ostire condusã de Philippicus (614), cu scopul ele a-1 scoate pe Sahin din Siria ele Nord, obiectiv pentru atingerea cãruia el însusi ar fi elebarcat în Siria, fiind însã înfrânt ele generalul Rahzadh lângã Antiochia, pe care împãratul încerca s-o recucereascã. Ca urmare a acestei înfrângeri, planul unui atac combinat asupra lui Sahrbaraz - pornit adicã de la nord de cãtre Heraklios, iar de la sud de cãtre Niketas, care înainta din Egipt, a fost pãrãsit1.
'E meritul lui A. Pernice, L'imperatoreEraclio, Florenta, 1905 (c/1 Gibbon, Decline and Fãli, ed. J. Bury, voi. V, p. 75, n. 73), de a fi reconstituit aceste evenimente, care aratã cã împãratul n-a

[Faptul îl va fi convins pe împãrat de carentele organizãrii administrative si militare a imperiului, deci de necesitatea unei mari reforme interne.]
1. Reforma administratiei si a armatei
Heraklios a întreprins o reformã a administratiei si a armatei, care sporea puterea de luptã a imperiului, aducându-i biruinta definitivã asupra dusmanului ira-nic. El a fost initiatorul acelei mari transformãri militare a provinciilor, cunoscutã sub numele de regimul themelor.
Porphyrogenetos, în De Themat., 12, ne spune cã organizarea themelor a fost opera lui Heraklios. Cercetãri moderne au întãrit aceastã afirmatie.
Ch. Diehl arãta în studiul sãu L'origine du regime des themes dans l'empire byzantin 2 cã marile comandamente care în veacul al VH-lea au reunit în mâinile unui comandant cu depline puteri militare si civile vechile provincii ale imperiului s-au operat încã din timpul lui lustinian, iar sefii lor erau vestitii magistri militum. Afarã de Africa si Italia, exarhate, existau comandamentele: Ar-meniakon, Anatolikon, Opsikion, Kibyrrhaioton (maritimã), Hel-ladikoi, Thracia, Sicilia. Diehl aratã cã e caracteristic faptul cã termenul $ejia[" pentru diviziunile administrative (în veacul al X-lea) nu se întâlneste în acea epocã, în locul sãu întâlnindu-se expresia CTTpoaoc, sau exercitus. La origine deci, therna era corpul de armatã, iar sefii themelor erau comandantii militari. Mai târziu, numele diviziei militare a trecut asupra circumscriptiei teritoriale, ceea ce ne aratã cã transformarea a fost lentã Croi) tcov 'AvatoA.tKcov
fost inactiv în primii ani de domnie, chiar dacã n-a înregistrat o izbândã deosebitã.
2 V. Etudes byzantines, Paris, 1905, p. 276 si urm.  , tcp toi) 'Oxj/tKioi) Xeyo^iEvcp otpatcp, la Nikephoros Pa-triarches).
Stein a reluat aceastã chestiune, aducând argumente serioase pentru a dovedi exactitatea afirmatiei Porphyrogenetului. El aratã cã regimul tbemelor a fost opera lui Heraklios. Primejdia persilor 1-a fãcut sã militarizeze regiunile rãmase neatinse în Asia Micã, împãrtindu-le în mari circumscriptii militare, conduse de strategi, care îsi exercitau autoritatea lor si asupra puterii civile. Argumentele sale sunt convingãtoare, de exemplu, în privinta themei Op-sikion (= obsequiuni), al cãrei nume latin aratã cã nu a putut fi creatã decât în timpul lui Heraklios3.
Caracteristic este faptul cã împãratul a asezat trupe în circumscriptiile Asiei Mici. El a creat feude militare, împãrtite soldatilor cu drept de ereditate, sub conditia de a servi din tatã în fiu în ostire. Aceste feude sunt numite de izvoare, mai târziu, OTpatiamica 
Stein aratã cã sub Heraklios s-au creat themele: Ar-meniakon, Anatolikon, Opsikion si thema flotei; urmasii sãi crearã altele. Crearea acestor bunuri militare a fost temelia pe care s-a ridicat armata indigenã; soldatii le munceau si ele le dãdeau mijlocul de a se întretine si înarma, în schimbul acestui bun, ei erau obligati ca, la chemare, sã se prezinte la armatã, înarmati si cu un cal. Pe lângã aceasta, aveau de plãtit anumite im-
3 El semnaleazã si faptul cã pe monedele de argint ale lui Heraklios se aflã legenda: Deus adiuta Romanis, observând cã adiuta e un termen militar, apelul trupei la ajutor divin înainte de a începe lupta. Aceastã legendã, unicã în istoria monedelor, e pusã în legãturã cu reforma armatei întreprinsã de împãrat (Stu-dien, II. Teii, p. 132). în epoca lui lustinian I, trupele lui magister militumper Orientemse cheamã Orientales, ale celor praesenta-les au acelasi nume. Ele corespund comandamentelor Anatolikon si Opsikion din secolul al VH-lea. pozite, dar primeau si o soldã, desi nu prea însemnatã. („E ca si cum legenda ar vorbi supusilor ca soldati", E. Stein). în acelasi timp, sleirea posibilitãtii de a ridica trupe barbare era atât de mare, încât nu se mai putea spera asa ceva. Era, prin urmare, urgent necesar sã se grãbeascã reorganizarea puterii de apãrare a imperiului, ceea ce nu era cu putintã mai bine decât asezând trupele de elitã în provinciile linistite, care, amestecate cu populatia de acolo, sã transmitã urmasilor energia lor. Fãgãduiala fãcutã trupelor de elitã ele a fi asezate în Asia Micã, pe pãmânturi cultivate de ele ca proprietari liberi le dãdea zel sã lupte împotriva persilor pentru eliberarea regiunilor. Astfel fu colonizatã întreaga militia praesentalis, în provincii care formau în timpul lui Constantin al VH-lea si mai târziu thema Opsikion; tot asa Bucellarii din toate armatele de câmp furã asezati în thema de mai târziu a Bucellarilor, iar Optima-tes ai tuturor armatelor de câmp în thema de mai târziu Optimaton (toti acestia supusi lui comes obsequit).
Aproape în acelasi timp cu organizarea themelor, se întâmplã o mare schimbare si în pozitiile centrale ale administratiei civile, praefectuspraetorio, magister officiorum, comes sacrarum largitionum, comes re-rum privatarum dispar si un mai mare numãr de ministri trec în locul lor, care iau ele cele mai multe ori titlul de logothetes.
în cazul lui magister officiorum, care, de altminteri, cu o competentã mai mãrginitã, este întâlnit din veacul al VUI-lea ca XoyoM'criq T.OÎ> 8p6|o,cn), e vorba de o asimilare cu logothetul existent, cãci pe lângã denumirea nouã apare si cea veche (ca în novellele lui Leon înteleptul).
Comes sacrarum largitionum e înlocuit nu de logothetul general, cum crede Buiy, ci de sakellario&\ sub care trece si comitiva privatarum. Functiunile i se micsoraserã prin faptul cã clin veniturile lui se alimenta casa (arca) prefecturii pretorienilor, cãci singurã an-nona nu-i ajungea. Astfel, pe când vechile resorturi financiare, largitiones, dispar prin subalimentare, moare si prefectura pretorienilor, dar de o boalã contrarã: de hipertrofie.
Praefectura praetorio este, de la Constantin cel Mare, locul politic central cel mai înalt si cel mai înalt tribunal. El se leagã de vechile sale atributii militare prin aceea cã are grijã de întretinerea trupelor ce se aflã în cercul actiunii sale. Solda si subzistenta erau plãtite ele scriniarii de pe lângã magistri militum. Mai târziu, praefectii luarã asupra lor aceastã sarcinã si in-stituirã scriniarii lor, numiti de Lydus {De mag. III, 38) oi Toti crtpaTuo'UKO'U.
Pe acesti scriniari îi înlocuieste A.oyoi^eTru;'41 (termen care ni-1 traduce pe latinescul „rationalis").
Organizarea themelor luã din teren praefecturii praetorio. Prefectura era rãspunzãtoare de îndatoririle sale financiare, ea a atras si o parte clin veniturile destinate pentru comitiva largitionum si resprivata. Comitiva sacrarum largitionum, sãrãcitã, trebuia sã fie alimentatã clin casa privatã a împãratului, sakellion, iar rezultatul fu cã la începutul secolului al VH-lea sakel-lionos trece în locul comitelui sacrarum largitionum si ia asupra sa si comitiva rerum privatarum, mult slã-
18

bitã. Apoi 5e sfãrâmã si administratia finantelor prefecturii, peste mãsurã de umflatã. Cancelariile financiare ale prefecturii pretorienilor: OTpaTiomicov, yeviicft tparce^oc si ISiKTi Tparce^a ajung organe independente, iar sefii lor apar ca XoycyfteTriq TOU aTpaticoTiKoi), Xoyo-fte-criq tou yeviKou si Xoyoi3eTri<; TOU i5iKO\) (Stein, p. 145 s.q.). Concluzia:
1.  A.oyo'fteTric; e, în secolul al Vl-lea, echivalentul lui „scriniarius". Logothetii fac serviciul din aTpaTCQTiKO'U, din yeviKff' si iSiicfi TpccTie^a, resorturile financiare ale praefecturii praetorio (atributiile celui dintâi fiind încorporate la aceasta în secolul al IV-lea, iar ale celorlalti în ultima treime a secolului al V-lea).
2.  Organizarea ambelor ipane^a  si cresterea lor, cu care merge mânã în mânã înlãturarea vechiului of-ficiutn, înãuntrul Prefecturii, prin scriniarii, se face pe socoteala vechilor administratii financiare, în special a serviciilor largitiones, ale cãror venituri sunt acoperite în mare mãsurã de imperialul sacellum, care sub Pho-kas ajunge minister de finante, pe când vechea administratie a finantelor dispare.
3- Logothesiile cTTpaTicoTiKO'O, yeviKoi) si ISiKcm au iesit din atpomamKov, din yeviKTi si iSiKfj Tparce^cc a prefecturii. Nu trebuie sã se considere yevncov si aTpcmomKov drept continuare a vechilor comitivae sacrarum largitionum si rerum privatarum.
Stein nu admite pãrerea lui Diehl, cã domestici si protectores fãceau parte din praesentales (cei dintâi nu se aflau sub mag. milit. praes., ci sub comites domesti-corum, cei din urmã subordonati lui mag. officiorum). Din Procopius rezultã cã sub lustinian domestici si protectores au fost dezbrãcati de caracterul lor militar.
19

Scholele tineau garnizoanã în secolul al X-lea, si în parte chiar de la 561, în Europa, în secolul al X-lea, dintre mj\ia.ia, numai Hicanati (constituiti de Nike-phoros I) si Excubitores ar fi fost asezati în Asia. Opsi-kion nu a avut nici o unitate din BocaiAiKOt Tccy^ocTa, cãci atunci n-ar mai fi valabil contrastul tagmata-the-mata 4.
2. Rãzboaiele de recuperare în Asia, împotriva persilor
Bazat pe pregãtirile administrative si militare anterioare, Heraklios a pregãtit marea sa expeditie împotriva persilor. Bisericile i-au pus la dispozitie toate averile si odoarele lor, care aveau sã le fie apoi restituite.
Dupã ce a asistat la slujba religioasã, încãltat cu simpli botini negri în locul celor de purpurã, chemând cu umilintã ajutorul lui Dumnezeu în aceastã expeditie împotriva pãgânilor, împãratul lãsa în capitalã o regentã în numele fiului sãu nevârstnic Constantin, aflatã sub conducerea patriarhului Sergios si a patriciului Bonos.
în a doua zi de Pasti, 5 aprilie 622, a pornit îmbar-cându-si trupele pentru a le trece în Asia, la Pylai, în Bithynia (nu în Cilicia, cum au crezut atâtia specialisti, care au crezut cã ntiAxxi desemneazã în acest caz „Portile" Ciliciei) \
4 H. Gelzer, Die Genesis der byzantinischen Themenverfassung, Leipzig, 1899.
5  K. Amantos, 'lotopia tov Bu^ocvTivo'O Kpoctotx;, voi. I, Athe-na, 1939, p. 298.
20

Theophanes, unul dintre izvoarele principale ale acestor campanii, scrie la anul 622 cã, trecând în Asia, împãratul s-a îndreptat cãtre regiunea themelor6 si si-a adunat armatele161.
O bunã parte din timp, în vara anului 622, Hera-klios a zãbovit în pãrtile asiatice, pentru instruirea trupelor, împãrtite în douã tabere. Când le-a considerat suficient de pregãtite, în toamna anului 622, pornea spre Armenia, silind, prin manevrele sale dibace, o armatã persanã sã accepte lupta si repurtând astfel o mare biruintã asupra lui Sahrbaraz (L6cp6ctpoc; la Theophanes). Un atac neasteptat al avarilor asupra capitalei a expus însã lumea bizantinã unei mari primejdii. împãcându-1 pe hagan printr-o urcare a tributului -tratativele s-au purtat în primãvara anului 624 -, împãratul pornea a doua campanie la 25 martie 624, sãrbãtorind Pastile (15 aprilie) la Nicomedia, unde era însotit de împãrãteasa Martina, împreunã cu copiii. Dupã aceea, pornea spre Armenia, concentrându-si ostile la Caesarea, ajungând în douã luni (21 iunie 624) la Ganzak (Gazaka), localitate identificatã de Pernice cu antica Ecbatana. Suveranul persan, care-i dãduse lui Sahrbaraz ordinul de a invada teritoriul roman, 1-a rechemat pe acesta si a adunat o nouã armatã, pusã sub ordinele lui Sahin, care trebuia sã-si uneascã fortele cu acelea ale lui Sahrbaraz.
6
Theophanes, ed. de Boor, voi. I, p. 303 (evTeft'dEv 5e ani TCOV i5e(j.cct(BV xcbpocq â(piKO|j,evoc;). Dupã cum a observat si G. Ostrogorsky, Geschichte des byzantinischen Staates, ed. a Il-a, p. 82, n. l, aceastã afirmatie dovedeste cã Heraklios a întemeiat themele înainte de campania contra persilor.
,                               21
NICOLAE   BANESCU
între timp, Heraklios, dupã ce distrusese mult slãvi-tul de cãtre persi Templu al Focului din Ganzak, s-a retras din nou spre nord, în spatele fluviului Araxes, unde afla aliati pretiosi printre iberi, lãzi si abasgi. în anul urmãtor (625), a pãtruns iarãsi în Armenia persanã, repurtând la Van o mare biruintã asupra lui Sahr-baraz, dupã care s-a îndreptat spre Cilicia, revenind iarãsi în nord, prin Sebasteia, în regiunea Caucazului (iarna dintre anii 625 si 626). în anul urmãtor (626), îsi pregãtea cea de-a treia expeditie în regiunile respective, atrãgându-i de partea sa pe chazari, popor de neam turcie, care se întindea din stepele nord-pontice pânã în regiunile caucaziene, urmând sã joace un rol de seamã în relatiile diplomatice ale Bizantului. Ostile chazare luptau de partea împãratului în momentul când a avut loc atacul combinat al slavo-avarilor si persilor asupra capitalei bizantine (626)171. Prinzând de veste, Heraklios a trimis la Constantinopol un corp de oaste, format din 12.000 de soldati.
în ziua de 29 iunie, avangarda haganului îsi fãcea aparitia înapoia Zidului lui Anastasios. Timp de o lunã, avarii, în a cãror ascultare se mai aflau slavi, bulgari si gepizi, au încercat zadarnic sã treacã la persi cu luntrile pentru a-i aduce în apropierea lor. Luptând energic, bizantinii au înecat, cu flota lor, corãbiile slavilor (10 august 626). Georgios Pisides afirmã cã, în cursul acestor lupte, marea a devenit o veritabilã Mare Rosie (Erythra Thalassd). în cele din urmã, haganul a fost nevoit sã ridice asediul (626). Dacã pânã în acest moment cartierul Blachernae era o suburbie din afara fortificatiilor, Heraklios avea sã-1 închidã cu ziduri,
22

având în vedere primejdia la care fusese expusã acum Biserica Fecioarei, situatã aici7.
în toamna anului 627, începea marea ofensivã a lui Heraklios în inima tãrii dusmanului. Lupta hotãrâtoare s-a dat la Ninive (12 decembrie 627), unde armata persanã a fost zdrobitã. Rahzadh fiind ucis de Heraklios, armele lui din aur masiv aveau sã împodobeascã triumful împãratului romano-bizantin. în anul urmãtor, bizantinii au intrat în strãlucita resedintã a lui Chosroes, Dastagerd, care a fost prãdatã si dãrâmatã, fiind eliberati mii de prizonieri crestini. Apoi, în martie 628, împãratul s-a retras la Ganzak.
în mijlocul acestor evenimente, s-a produs catastrofa regelui persan, ca urmare a unei revolutii de palat, în urma cãreia un fiu al lui Chosroes, Siroe (Sirui), nãscut dintr-o primã cãsãtorie, si-a detronat tatãl, în-chizându-1 într-un turn, unde acesta a murit în a cin-cea zi. Preferatul regelui persan fusese Merdansah, fiul sãu din a doua cãsãtorie, cu o crestinã (Siriri)8.
Siroe cerea pacea, oferind despãgubirea prizonierilor, crucea, restabilirea hotarelor asa cum fuseserã în anul 591. Cu aceasta, trupele persane s-au retras din provinciile bizantine pe care le ocupaserã9.
7  Eclw. Gibbon, op. cit, ed. J. Bury, voi. V, p. 92, n. 115.
8 Asupra acestei Mariani, sotia crestinã a regelui persan, clin care Ferdousi si alti autori au fãcut fãrã temei o fiicã a împãratului Mau-rikios, v. P. Goubert, Les rapports de Khosrau II, Roi des Rois Sassa-nide, avec l'empereur Maurice, „Byzantion", XIX, 1949, p. 91-95.
9  Campaniile purtate de Heraklios împotriva persilor au fost mult discutate, cronologia lor fiind deosebit de complicatã. V. în aceastã privintã E. Gerland, Die persische Feldziige des Kaisers Herakleios, BZ, 3, 1894, p. 330-373; N. Baynes, The f ir st cam-
23

Dupã aceastã mare izbândã definitivã, Heraklios si-a luat în mod oficial titlul de basileus, întrucât, conform rationamentului lui J. Bury, cât timp existase un mare basileus independent, împãratii se abtinuserã de a lua un titlu pe care sã-1 fi împãrtit cu un alt monarh. Dar îndatã ce acest monarh a fost supus la conditia de vasal si n-a mai existat concurentã între cele douã imperii, împãratul bizantin semnalã victoria, luând în mod oficial titlul ce i se dãdea în mod oficios de mai multe secole181.
în septembrie 629, dupã sapte ani de rãzboi, Heraklios se întorcea victorios în capitalã. La Hieria îl întâmpina tot poporul capitalei, senatul si clerul, în frunte cu patriarhul si cu fiul împãratului, Constantin.
în martie 630, Heraklios a, mers la Ierusalim, unde înãlta din nou, cu mare pompã, crucea pe locul patimilor Mântuitorului191. Pacea cu persii s-a încheiat apoi formal, împãratul bizantin a repurtat o victorie strãlucitã. Zguduit de revolutii si slãbit, regatul persan a încetat sã mai reprezinte o primejdie pentru imperiu.
3. Provinciile europene în timpul domniei lui Heraklios
Succesul împotriva persilor nu a fost obtinut însã fãrã sacrificii în partea europeanã, în timp ce imperiul îsi concentra toate puterile în Asia, douã puncte în-
paign ofHeraclius againstPersia, EHR, 19, 1904; ca izvor al ei, e de luat în seamã si Cronica lui Mihail Sirianul, ed. Ed. Dulaurier, La chronique de Michel le Syrien, Paris, Imprimerie Nationale, 1849.
24

semnate ale stãpânirii bizantine erau pierdute pentru totdeauna în Europa, în Spania, viteazul rege al vizigotilor, Sisebut (612-621), profitând de situatia grea a bizantinilor dupã mai multe biruinte repurtate asupra acestora si a patriciului lor Caesarius, îl sili pe Hera-klios sã ratifice conventia încheiatã de patriciu, care consacra pierderea unei mari pãrti a teritoriului cucerit de lustinian. Imperiul ceda toate posesiunile sale din sud-est, cu capitala Carthago, pãstrând numai câteva orase de coastã în Algarve, la extremitatea meridionalã a Portugaliei actuale. Urmasul lui Sisebut, Svinthila (621-631), se aruncã apoi cu energie asupra acestor ultime stãpâniri ale bizantinilor si sili garnizoanele oraselor de pe tãrm sã le evacueze. Imperiul se mentine mai departe numai în Baleare10.
în Peninsula Balcanicã avurã loc de asemenea schimbãri mari. Izvoarele ne aratã cã, în vremea aceasta, coltul de nord-vest, la Adriatica, e smuls pentru totdeauna de cãtre popoarele slave de la bizantini.
Illyria romanã era tinutul de la Coasta Adriaticei care se întindea de la fluviul Arsia (azi Arsa) - care despãrtea de Istria - si pânã la fluviul Drilon (azi Drin). Spre vest, hotarul îl fãceau Sava si Moesia superior (Serbia de azi). tara e înãuntru muntoasã, strãbãtutã de ramificatiile Alpilor. Partea de nord, cuprinsã între fluviul Arsa si fluviul Kerka, se chema Liburnia, cea de sud, de la Kerka pânã la Drin, Dalmatia.
10 V. Paul Goubert, S.J., Byzance et l'Espagne visigothique (554-711), „Etudes Byzantines", II (1944), p. 5-78.
Cf. F. Gorres, Die byzant. Besitzungen an den Kusten derspa-nisch-westgotischen Reiches (554-624), BZ 16 (1907).
25
N1COLAF.   BANESCU
Liburnia cuprindea, de la nord la sud, urmãtoarele orase de coastã mai însemnate: Albona, pe tãrmul de rãsãrit al fluviului Arsa, tot asa numitã si azi; Flanona, azi Fianona; apoi, de cealaltã parte a golfului, Fluvius, azi Fiume; Tarsatica, azi Tersat; Senia, azi Zeng; Ae-nona, azi Nona; ladera, azi Zara; Scardona, azi tot asa numitã.
în Dalmatia"01: Sicum, azi Sebenico; Tragurium, mai târziu Trau; Salona, sub vechii împãrati romani capitala Dalmatiei, în a cãrei apropiere e Spalatum, vestita resedintã a lui Diocletian, care cu timpul ia locul celeilalte; Muicurum, azi Macarsca; Ragusium, azi Ragu-sa; Butua, azi Budva; Olcinium, azi Dulcigno; în sfârsit, Lissus, pe tãrmul stâng al fluviului de hotar Drin, azi Alessio. înãuntrul Dalmatiei erau: Delminium sau Dalminium, pe un munte înalt, între fluviile Narenta si Cettina, înainte ele romani capitala tãrii, care dãdu provinciei Dalmatia numele sãu, mai târziu dãrâmat, azi un mic târg, Duvno; ad Matricem, azi Mostar, pe Narenta; Medeon, azi cu acelasi nume, în fine Scodra, azi Scutari.
în jos de Drilon venea Illyria greacã, cu Durazzo, Apollonia, Aulona etc. Când Diocletian împãrti imperiul în patru prefecturi (Oriens, Illyricum, Italia, Gallia) si pe acestea în 14 diecese, Illyria de est era cuprinsã în Orient, Illyria de vest, în Italia. De imperiul de Apus se tinea Illyria de vest si când Italia cãzu în puterea lui Teodoric. Recucerirea Italiei sub lustinian aduse Illyria în stãpânirea Imperiului bizantin si acesta o socotea provincie a sa, chiar dacã Alboin se asezase în nordul Italiei si îsi întindea stãpânirea pânã aici.
26
ISTORIA   IMPFKIULUI   BIZANTIN
înainte de Heraklios, tinuturile acestea, Liburnia si Dalmatia, suferiserã adesea incursiunile avarilor si ale triburilor slovene târâte de acestia cu dânsii. Populatia, fugind dinaintea barbarilor care o mãcelãreau, se retrãgea adesea în orasele de pe coastã si în insulele din fatã ale Adriaticei. în timpul domniei lui Heraklios, slavizate au fost mai întâi tinuturile acestea, de cãtre douã popoare slavice, etnic înrudite: croatii si sârbii.
Acestia pãtrunserã, ca si alte triburi slave, împreunã cu avarii, adesea în locurile acestea, pânã la Adriatica, numai cã ei nu intrarã ca jefuitori trecãtori, ci urmãrirã cu stãruintã gândul de a se aseza în aceste pãrti ale vechiului teritoriu roman, ca sã rãmânã, însemnat este prin urmare cã, sub Heraklios — pe la 620 —, croatii si sârbii pãtrunserã ca un crin între popoarele slovenice din Carintia si Pannonia si cele din rãsãrit, despãrtin-du-le pentru totdeauna11.
Stãpânirea avarilor decade dupã înfrângerea lor la Constantinopol (626), iar croatii si sârbii se desfac de ei, apropiindu-se de Imperiul bizantin, acceptându-i suzeranitatea si convertindu-se mai târziu la crestinism.
Populatia romanã care nu s-a supus si nu s-a contopit cu slavii s-a mentinut mai departe numai pe coastã, în Liburnia, ea pãstrã cele patru mari insule de la nord: Veglia, Arbe, Cherso si Lussin, iar pe continent, însem-
11 Hertzberg, Geschichte der Byzantiner und des osmanischen Reiches, p. 44-46, în „Allgemeine Geschichte in Einzeldarstellun-gen" a lui W. Oncken, Berlin, 1883, p. 44-46; Gfrorer, Byzanti-nische Geschichten, Graz, voi. II, 1874.
27
NICOLAE   BANESCU
natul port ladera, al cãrui nume slavii îl schimbarã în Zadar, italienii în Zara; mai departe se pãstrã o posesiune romanã pe insula Levigrad (azi Vergacla).
Pe coastã, între Kerka [= Krk, Veglia] si Durazzo, se pãstrarã clin vechile orase Tragurium, cãci locuitorii se retraserã pe limba de pãmânt Bua, care e legatã numai printr-un gât mic cu uscatul. Când Salona cãzu în mâinile croatilor, locuitorii ele aici se refugiarã în insulele apropiate. O parte dintre ei se asezarã mai târziu în vechiul palat colosal al lui Diocletian, usor de apãrat, din care se dezvoltã orasul Spalato. Fugarii din Epidaurus si o parte din cei clin Salona întemeiarã Ra-gusani> (si. Dubrownik)12.
Toate aceste posesiuni le stãpânea basileul printr-un strateg cu resedinta la ladera, care tinea de exar-hul din Ravenna, cât timp acesta fu bizantin.
tinuturile interioare cãzurã toate în mâinile acestor popoare, cunoscute azi sub numele de slavii de sud. Croatii se întinserã pe coastã, în spatele resturilor romane, de la Arsa pânã dincolo de Cettina (Cetinje). în nord-vest, asezãrile lor ajungeau pânã la izvoarele
12 Const. Porphyrogennetos, De adm. imperio, ed. G. Morav-csik, § 29. în aceeasi scriere, cap. 31, p. 148, se afirmã cã romanii adusi de Diocletian de la Roma si asezati aici, în tãrile numite la vremea respectivã (sec. al X-lea) Croatia si Serbia, fuseserã alungati de aici de cãtre avari (jiocpcx 5e TWV Apdpcov eK8ico%i?evTeq oi autoi Pa>|j.âvoi), tinuturile respective rãmânând pustii. Rãzboin-du-se apoi cu avarii si alungându-i din acele locuri, din ordinul lui Heraklios, croatii s-au asezat apoi în acea tarã a avarilor, unde locuiesc si acum (v. si G. Finlay, History ofGreece, voi. I, p. 331-332). în realitate, lucrurile s-au petrecut putin altfel decât aratã Constantin Porfirogenetul. Aflate sub autoritatea puternicului stã-
28

râului Kulpa, în nord-est, pânã la Pleva, un afluent al râului Verbas. Se pare cã si Bosnia, tinutul fluviului Bosna, si mai departe capãtul Pannoniei de Jos, cãtre Sava de Jos si Dunãre, cãzurã atunci în mâinile croatilor. Toatã aceastã „Croatie dalmaticã" se împãrti în 14 jupe sau cantoane, având fiecare un punct central. Locurile lor cele mai însemnate atunci erau Nona si Bie-lograd. în fruntea acestor cantoane se aflau jupani, la început sefi neatârnati, peste care însã cu timpul se ridicã marele jupan.
Poporul sârbesc s-a rãspândit pe o întindere mai mare si a ajuns numai târziu la o putere mai unitarã. Dintre cei asezati la nord si la est, sunt cunoscuti, în vremea aceasta, numai cei din Timoc si cei din Branicevo (în regiunea gurilor Moravei). Dimpotrivã, între cei de sud, „sârbii de coastã", se deosebesc patru triburi:
1.  Narentanii, între Cettina si Narenta, precum si pe mai multe insule din fatã, de unde întreprindeau adesea actiuni de piraterie.
2.  Zachlumienii (numiti astfel fiindcã erau asezati în spatele unei coline împãdurite, în slavã h Im); ocupau tinutul de la Narenta la Ragusa si adânc în interior.
pînitor avar, triburile slave au luat parte stãruitor la invazia avarilor în Illyricum, instalându-se în tinuturile devastate prin cucerire si fortã. Populatia romanã fugea din fata nãvãlitorilor în orasele maritime si în insule, dupã cum mãrturisesc în mod indiscutabil izvoarele. Numai dupã marea înfrîngere a avarilor în fata orasului Constantinopol (626), când puterea lor a decãzut, croatii si sârbii au fost în mãsurã sã se desprindã de stãpânirea lor, cãutând o apropiere de imperiu si recunoscându-i suzeranitatea (c/ Ch. Diehl et G. Marcais, Le monde oriental, Paris, 1944, p. 213.)
29
NICOLAE   BANESCU
3- Travuninii (sau tervunienii), al cãror nume trãieste azi în Trebinje, de la Ragusa la Cattaro si o parte însemnatã a tãrii din interior.
4. Duclianii, numiti dupã orasul vechi Daclea, Dio-clea (locul de nastere al lui Diocletian), la confluenta Zetei cu Moraca, ocupau coasta de la Cattaro pânã la Antivari si înãuntru tinutul Cernagora13 (adicã Munte-negru).
Sârbii"21 aveau aceeasi organizare ca si croatii, fiind condusi mai apoi de un mare jupan, care stãtea la Desnita, pe Drina ele Jos.
în epoca lui Heraklios, slavii se stabilesc si în Thra-cia si Macedonia, dupã mãrturia Porphyrogenetului. La sfârsitul domniei lui, tinuturile dintre Dunãre si Arhipelag erau pline de slavi, a cãror prezentã e constatatã de cronicarii bizantini, care ne vorbesc de regiuni slave, numite de ei „Sclavinii".
O primejdie cu mult mai serioasã venea în acest timp din partea avarilor. Ei ajunseserã în 623 pânã aproape de capitalã si numai o mãrire însemnatã a tributului îi fãcuse sã se retragã. Este memorabil apoi asediul Constantinopolului, pe care, în 626, îl încearcã avarii în unire cu slavii, pe uscat si pe mare, în vreme ce Sahrbaraz cu persii sãi ocupau terenul din fatã, la Chalkedon. Garnizoana, micã, împreunã cu populatia,
13 Const. Porphyrogennetos, De adm. imp., 29; L. Niederie, Ma-nuel des Antiquites slaves, I, Paris, 1923, cap. VIII: Serbo-croatii; Hertzberg, Gesch. derByz. und des osman. Reiches, p. 46-47; F. von Sisic, Geschichte derKroaten, Erster Teii (bis 1102), Zagreb, 1917, p. 52 si urm.; C. Jirecek, Gesch. der Serben, I, Gotha, 1911, c. III; Idem, D ie Romanen in den Stãdten Dalmatiens wdhrend des Mittelalalters(„Denkschnfren der Akad.", Viena, 1902-1904).
30

care, în vremuri tragice ca acestea, stia sã devinã eroicã au apãrat cu îndârjire întãririle, la care barbarii dãdeau asalt cu un potop de masini de tot felul, si i-au silit dupã câtãva vreme sã se retragã. Bonos, patriciul, ca si patriarhul Sergios si-au avut partea lor de glorie în acest asediu, care a fost, fãrã îndoialã, unul dintre cele mai primejdioase prin care a trecut orasul Con-stantinopol.
Bulgarii, popor din neamurile tiurcice, de mult timp mentionat printre popoarele de la Dunãre, se aratã acum întâia oarã în chip energic. Heraklios încheie cu seful lor, Cubrat, o aliantã (635), pentru ca sã-1 arunce împotriva avarilor si slavilor. El rãspunse obligatiunilor si împãratul îl rãsplãti cu rangul de patriciu.
4. Politica religioasã a lui Heraklios
Sfârsitul biruitor al rãzboiului cu persii avusese drept urmare recâstigarea politicã a provinciilor mo-nofisite Siria si Egiptul, smulse imperiului de peste un deceniu, în chip foarte firesc se îngriji acum imperiul ele a câstiga iarãsi si moral aceste provincii înstrãinate clin cauza credintei, împãratul se consultã cu cei mai însemnati prelati iacobiti. Patriarhul Sergios, un administrator perfect si un mare om politic, gãsi formula care trebuia sã-i împace pe acesti schismatici ai Bisericii; aceasta spunea cã „în Christos, dupã unirea celor douã naturi, existã numai o singurã vointã si o singurã energie". Formula nu aducea atingere vechii doctrine a Bisericii si gãsea aprobarea egiptenilor si a sirienilor. Ea îi putea împãca pe monofisiti cu adeptii Sinodului ele la Chalkedon. Episcopul Kyros din Phasis, pe care
31
NICOLAE   I3ANESCU
împãratul îl cunoscuse în timpul expeditiei sale si pe care îl ridicase acum pe scaunul patriarhal din Alexandria, era un instrument al politicii împãratului; în Armenia, care intrase iarãsi în clientela bizantinilor, un Sinod admisese aceastã nouã profesiune a credintei. si, ceea ce era mai însemnat, episcopul Romei, Hono-rius, un om întelept, împãrtãsea aceastã formulã. Din nenorocire, patriarhul Ierusalimului, Sophronios, un învãtat distins si un mare ascet, în acelasi timp un zelos pasional, se ridicã energic împotriva acestei doctrine a unirii. Protestele sale avurã ecou. Unii clerici piosi se temeau pentru curãtenia credintei. Zadarnic încercarã episcopii Noii si Vechii Rome a-1 potoli pe Sophronios. Heraklios, pentru a-1 împãca, îl puse pe Sergios sã publice un edict, L.kthesis („Expunere a credintei", 638), care însã prin proclamarea expresã a doctrinei unei singure vointe (= monothelism)"31 stârni furtuna mai cu seamã în Africa si în Italia.
Dar Heraklios nu dãdu îndãrãt si avea dreptate. El stia bine cã nestorienii din Mesopotamia primiserã cu bucurie stãpânirea persilor; îsi amintea tumultul care dusese la uciderea patriarhilor de Alexandria si Antio-chia si la fuga celui de Ierusalim; el îsi dãdea bine seama de ura evreilor fatã ele crestini, manifestatã în vremea din urmã, când mâini evreiesti mãcelãriserã crestini sub ordinele pãgânilor persi. El spera sã închidã definitiv aceste discordii religioase prin Uniune.
Un Sinod întrunit la Constantinopol a aprobat edictul imperial, pe care Kyros 1-a si impus la Alexandria.
Rezultatul n-a fost însã cel asteptat. Papa Honorius a murit la 12 octombrie 638, înainte de a fi acceptat expunerea doctrinarã Ekthesis. Succesorul sãu, Severi-
32

nus, a refuzat s-o accepte, cu toatã presiunea exercitatã la Roma de exarhul imperial Isaac, iar loan al IV-lea (640-642), noul papã, chiar a condamnat noua doctrinã, în cadrul unui Sinod roman1'1.
5. Dezmembrarea imperiului de cãtre arabi
O însemnãtate deosebitã are, în ultimii ani ai domniei lui Heraklios, ridicarea arabilor, care ies acum din pustiurile lor pentru a-si juca rolul istoric, cucerind cu arma în mânã o jumãtate din lume pentru Islam.
Arabii, care se hrãneau cu lãcuste, briganzi ai pustiului si paznici plãtiti ai frontierei de sud, erau bine cunoscuti, dar putin pretuiti la Constantinopol. Erau dispretuiti pentru absoluta lor ignorantã în toate artele civilizatiei si primele lor atacuri furã luate în râs de bizantini.
între îngrijorãrile din prima perioadã a domniei lui Heraklios, una dintre cele mai mici fusese aparitia unui nou sef - âpxriyoQ si fals profet în mijlocul arabilor. Acesta era un anume Mohammed(Muha.mma.d), care câstigase printre evreii oraselor si cãlugãrii mãnãstirilor din Siria câteva cunostinte despre monoteismul iudaic si despre moralitatea crestinã. Acest Mohammed ben Abdallah, sot al unei bogate vãduve, Cadija (Kadidja), gãsise într-o simplã religie, cu atractiile ei copilãresti privitoare la paradis, cu adoratia unui Creator unic, infinit si etern, cu doctrina predestinãrii ab-
14 Duchesne, L'Eglise au Vf siecle, p. 381 si urm.; J. Pargoire, L'Eglise byzantine de 527 ã 847, Paris, 1905.
33
NICOLAE   BANESCU
solute, mijlocul de a strânge bandele risipite ale Ara-biei într-o singurã natiune.
Arabii. Mabommed. înaintea erei crestine, arabii, popor de origine semitã, ocupau Peninsula Arabicã si desertul Siriei, pânã la Eufrat. Aceastã tarã aridã nu era locuitã în toate pãrtile si arabii, popor nomad, locuiau mai ales centrul si nordul peninsulei. In secolul al Vl-lea, exista si o populatie asezatã m câteva sate si orase, pe care beduinii le tratau cu dispret. Imperiul roman, pentru apãrarea Siriei împotriva triburilor arabe, construise o linie de fortificatii, un limes sirian, ale cãrui urme se descoperã azi.
încã din veacul al II-lea Î.Chr., încep a se forma state independente la arabii Siriei. Din punct de vedere politic si cultural, cel mai însemnat stat arabo-sirian din epoca Imperiului roman a fost acela de Palmyra, având-o drept suveranã pe Zenobia. Stãpânind cultura elenisticã, aceastã femeie îndrãzneatã întemeia în a doua jumãtate a veacului al III-lea d.Chr. un mare stat, care se întinse în Egipt si în cea mai mare parte din Asia Micã. împãratul Aurelian nimici (273) acest stat si Zenobia împodobi Ia Roma carul sãu de triumf.
în perioada bizantinã, douã dinastii jucarã un rol însemnat. Prima, Ghassanizii din Siria, vasali oarecum împãratilor bizantini; ei furã, sub lustinian, auxiliarii imperiului. Aceastã dinastie încetã ele a exista, probabil, în veacul al Vll-lea, în timpul cuceririi Siriei de cãtre persi. A doua dinastie arabã a fost a Lachmizilor, avându-si centrul la Hira, pe Eufrat. Ea fu în legãturã cu Ghassanizii si ostirea Ghassanizilor. si aceastã dinastie dispare în veacul al Vll-lea, astfel încât, în momentul când începe expansiunea Islamului, nici o or-
34

ganizare politicã vrednicã de numele de stat nu se afla în Arabia si pustiul Siriei15.
în epoca lui Mohammed, arabii trãiau în triburi. Conceptiile lor religioase erau foarte primitive. Triburile îsi aveau, fiecare, zeii lor si obiectele sacre, de obicei pietre, copaci, izvoare16.
De-a lungul cãilor de comert, mai ales pe drumul caravanelor, se dezvoltaserã orase, între care cel mai bogat era Mecca. Pe locul al doilea venea Yatreb, viitoarea Medina, situatã mai la nord. Multi evrei veneau în aceste orase, ca si crestini din provinciile bizantine vecine, iar cei din Abyssinia si Yemen intrau de asemeni în peninsulã. La Mecca veneau multi pelerini si orasul ajunse repede bogat. Tribul Koreisitilor domnea cãtre veacul al V-lea în acest oras.
Mohammed, nãscut cãtre 570, era un om cu un temperament nervos si maladiv. El câstigase de la evreii si crestinii care veneau în contact cu arabii câteva idei asupra monoteismului iudaic si moralitãtii crestine. Cãsãtorit cu o vãduvã bogatã, Kadidja, Mohammed gãsi într-o religie simplã mijlocul de a strânge la un loc triburile arabe. El începu a predica în mijlocul familiei sale mai întâi; apoi, într-un mic grup de oameni din clasa de jos, ajungând sã fie ascultat si de oameni de vazã. sefii Koreisitilor se ridicarã împotriva lui si Mohammed îsi pãrãsi orasul natal în 622, retrã-gându-se în nord, la Yatreb. Anul plecãrii lui din Mecca, hidjra (deformat în Hegirã~) e punctul de plecare al erei musulmane (16 iulie 622).
H V. Diehl et Marcais,  Le monde oriental, cap. IV. 16 Asupra moravurilor lor, v. CI. Huart, Hist. desArabes, Paris 1912, chap. II.
35
NICOLAE   BANESCU
Populatia din Yatreb îi fãcu o primire entuziastã si mai târziu schimbã numele orasului în acela de Medi-na, „orasul profetului".
La Medina, el deveni seful unei mari comunitãti si asezã temeliile unui stat politic cu baze religioase. El ridicã o armatã si în 630 cuceri Mecca, unde dãrâmã idolii. Muri în 632.
Doctrina lui religioasã nu era o doctrinã originalã. Mohammed luase cunostintã de alte religii în tineretea sa, în cursul cãlãtoriilor sale cu caravanele. Trãsãtura caracteristicã a doctrinei sale e dogma completei atâr-nãri a omului de Dumnezeu. Credinta e strict monoteistã si Dumnezeu e socotit ca având o putere nelimitatã asupra creaturilor sale. Dogma fundamentalã e unitatea lui Dumnezeu, Allah. Propozitia „nu existã decât un Dumnezeu si Mohammed este profetul sãu" e unul dintre principiile esentiale ale Islamului.
Dacã învãtãtura Coranului a biruit repede la început, aceasta se datoreazã marelui curent de milã pentru cei sãraci ce se revarsã de aici. Era ca o înviere a vechiului crestinism, si aceasta a fãcut sã pãtrundã sentimentul „de urã împotriva oricãrei uzurpatii de putere, de bogãtie, de autoritate" si „a trezit societatea romanã, cãlcatã în picioare de cel mai sãlbatic formalism si arivism."
Lumea era sãtulã de atâta formalism clerical si neclerical al societãtii bizantine, încât i-a primit bucuroasã pe arabi. „Arabii n-au învins Bizantul, ci Bizantul li s-a predat; o societate întreagã li s-a dat lor, înlãturând astfel parazitii care-i sugeau vlaga."17
'T N. lorga, Cãrti reprezentative în viata omenirii, Bucuresti, 1916, p. 253-254.
36

Regulile religiei musulmane sunt consemnate în cartea sfântã, cartea revelatiilor lui Mohammed, Coranul, împãrtit în 114 capitole (în arabã, surd).
Istoria începuturilor Islamului în perioada lui Mohammed e una dintre cele mai obscure si mai controversate, în timpul vietii lui Mohammed, Arabia nu a fost întreagã sub stãpânirea lui.
De obicei, se accentueazã entuziasmul religios al musulmanilor si se vede în el una dintre cauzele principale ale succeselor militare repurtate atât de rapid de arabi. Dar aceastã pãrere n-are temei. La moartea lui Mohammed, numai putini musulmani erau convinsi. si nu acestia au hotãrât marile cuceriri de la început. Majoritatea luptãtorilor au fost beduinii, care nu cunosteau Islamul decât din auzite. Ei nu se interesau decât ele beneficiile materiale. Entuziasmul religios n-a existat la ei. în afarã de aceasta, la începuturile sale, Islamul a fost esentialmente tolerant.
Entuziasmul religios si intoleranta musulmanilor sunt fenomene posterioare, strãine poporului arab si explicabile prin influenta prozelitilor musulmani. Cercetãri recente au stabilit cã adevãratele cauze ale înaintãrii irezistibile a arabilor au fost de ordin mai practic, material. Arabia, prin natura solului sãu, nu mai putea rãspunde trebuintelor materiale ale populatiei; sub amenintarea foamei si a mizeriei, arabii au fost siliti sã caute cu disperare sã iasã din aceastã închisoare a pustiului. Conditiile insuportabile ale vietii au creat deci avântul inevitabil.
Dar acest lucru nu poate explica singur succesele militare ale arabilor. La acesta trebuie sã adãugãm starea de spirit a provinciilor bizantine atacate: Siria, Egipt, Palestina. Sistemul fiscal nesuferit al bizantini-
37
NICOLAE   BANESCU
lor, situatia religioasã — Siria si Egiptul erau monofisite - au fãcut ca populatia indigenã sã-i primeascã pe strãini fãrã rezistentã; apoi, incapacitatea trupelor, lipsite de unitate si avânt.
Mohammed începu apoi a predica în public. Korei-sitii nu puteau admite sã fie clãtinatã credinta lor veche, iar traditia musulmanã vorbeste de prigoniri contra celor ce credeau în predica lui. într-o zi, Mohammed fu atacat. El îi sfãtui pe credinciosii sãi sã se refugieze în Abissinia. Avu chiar o sovãire si într-o zi, în curtea templului Ka'ba, retracta învãtãtura sa, declarând cã zeii si zeitele din Mecca pot foarte bine sã formeze o familie de sfinti, capabili de a interveni pe lângã Prea înaltul. Dar în curând se cãi ele ceea ce fãcuse. El declarã cã limba sa fusese posedatã de demon si denuntã idolatria cu o energie îndoitã.
Dupã zece ani, Mohammed avusese la Mecca numai dezamãgiri. Kadidja murise, multi partizani ai sãi, de asemenea. El cãutã un refugiu în orasul vecin Tayf, clar fu lovit cu pietre. La Yatreb însã, oamenii care veneau în pelerinaj la Mecca îl auziserã recitând din Coran si se entuziasmaserã pentru învãtãtura lui. Orasul era sfâsiat de lupte intestine si Mohammed primi o invitatie de a veni sã guverneze în acel oras; locuitorii jurau sã-1 recunoascã de stãpân si sã trãiascã dupã regulile prescrise de el. Mohammed le trimise un om pentru a conduce instructia lor religioasã si a pregãti acolo atmosfera. Apoi se hotãrî a pãrãsi definitiv Mecca, uncie simtea ostilitatea cârmuitorilor, si a se stabili la Yatreb, care devine de atunci Medina, Medi-net-en-Nabi, orasul Profetului.
38

Fuga sa, însotit de Abu-Bekr, fu pregãtitã cu precautie, cãci fu urmãrit. Astfel se produse acel mare eveniment, hedjra (de unde hegira, începutul erei musulmane, 16 iulie 622).
Vreme de un an, se ocupã la Medina cu constructia moscheii si organizarea comunitãti musulmane, apoi începu a trimite expeditii rãzboinice contra caravanelor ce strãbãteau pustiul. Caravanele din Mecca suferi-rã multe atacuri si se dãdurã lupte cu ostile Profetului, iar în cele din urmã orasul acesta i se supune si Mo-hammed intrã triumfãtor într-însul (630), cãlcând în picioare icoana lui Manif, zeul. Puterea lui se întinse mult din acel moment, pânã ce ajunse stãpân pe Ara-bia. Fãcu un pelerinaj la Mecca, se întoarse la Medina si muri în vârstã ele 62 de ani (la 8 iunie 632). Aii, vãr si ginere al profetului, era în drept sã creadã, dupã obiceiul arab, cã va mosteni averea si puterea socrului. Mohammed muri afon, pronuntând cuvinte neîntelese. Omar depuse jurãmântul ele credintã lui Abu-Bekr si exemplul sãu fu urmat de cei mai multi, care se adunaserã pentru a-1 alege pe calif. Dãdu lupte în Siria, fãcu excursii în Palestina si o razzia mare împotriva persilor. Muri la 23 august 634, desemnân-du-1 calif pe Omar. Luptã cu persii, zdrobiti la Kade-sia. Nãvãlesc si în Siria, Heraklios adunã o armatã mare, sub comanda fratelui sãu Theodor. La Adjna-dein, nu departe de Ierusalim, la 30 iulie 634, avu loc lupta care se terminã cu înfrângerea armatei bizantine. Theodor fuge la Homs, lângã fratele sãu, care se retrage la Antiochia, pentru a ridica o nouã armatã. stirea fu primitã de Abu-Bekr înainte ele a muri. în 635, cade Damascul, care deschide portile.
39
NICOLAF.   BÃNESCU
Mohammed se nãscuse pe la 570 la Mecca. Mediul din care iesea era dintre cele mai sãrace si educatia sa fu dintre cele mai rudimentare: nu se stie nici mãcar dacã a învãtat vreodatã sã scrie. El fu pãstor vreo câtiva ani, apoi intrã în serviciul unei bogate vãduve, Ka-didja. Apoi însoti caravane în Yemen si Siria. Vãduva se cãsãtori cu dânsul, în ciuda familiei. Avea atunci vreo 25 de ani. Pânã la 40 de ani, el duse la Mecca o viatã banalã, fiind sotul unei femei cu venituri. Asupra vietii sale interioare nu putem face decât ipoteze. Scriitorii au pretins cã era prada unor lupte spirituale, cã mergea în pustiu, în chinul îndoielii, arzând de dorinta divinã. N-avem nici o probã despre aceste cãlãtorii în pustiu. Mohammed cugeta însã asupra lumii ce-1 înconjura. Vãzuse, poate, biserici crestine în Siria, stia multe lucruri despre iuclei si religia lor. El vãzu multimea venitã în pelerinaj, la Mecca (acolo era vestitul sanctuar Kaaba, mic templu pãtrat de piatrã neagrã, a cãrui piatrã unghiularã o forma un meteorit), îsi dãdu seama de minciuna si superstitia pãgânismului din oras. A fost un moment când s-a produs o crizã fizicã si din acel moment el s-a crezut chemat la misiunea sa profeticã. Credinta aceasta i-a venit însã cu încetul. Mohammed auzea, prin halucinatie, o voce, totdeauna aceeasi. I se pãrea cã devine nebun sau poet, cãci inspiratia poetilor se traducea prin aceleasi simptome. Dar el întelese cã fiinta ce-1 obseda nu era un djin ca pentru poeti, ci un mesager al Divinitãtii, „un spirit fidel", „sfânt".
O serie de revelatii i se comunicarã prin mijlocul care-1 punea în relatie cu Dumnezeu. Primele revelatii sunt expresia spaimei ce-i inspira profetului maiesta-
40

tea lui Dumnezeu, a groazei pe care i-o pricinuiau pedepsele rezervate celor rãi în lumea cealaltã. Acesta este motivul dominant al proclamatiilor sale, la care trebuie sã adãugãm expresia întristãrii produse de pãcatele contemporanilor, de aviditatea si de indiferenta lor religioasã. La început, Mohammed nu se considerã un „trimis al lui Dumnezeu". Numai la Medina ia definitiv acest titlu. Kadidja a fost prima confidentã a lui Mohammecl, cea dintâi care a crezut în misiunea sa si 1-a încurajat. La începutul predicilor sale nu cãuta ca auditor decât un cerc restrâns, mai întâi le predica numai sotiei si câtorva intimi. Le arãta unele versuri pe care pretindea cã i le dictase un înger, în aceste versuri, era proclamatã unitatea lui Dumnezeu; se aflau de asemenea câteva idei întru totul acceptabile, privitoare la o justitie universalã. El insista apoi asupra unei vieti viitoare, asupra temerii pe care cei rãi trebuie s-o aibã de Infern si asupra bucuriilor rezervate în Paradis celor ce cred într-un Dumnezeu unic.
Ideile acestea, care n-aveau nimic nou, pãreau seditioase la Mecca, fiindcã orasul era legat de un cult politeist si rãmânea credincios idolilor. Vreo câtiva ani, noua religie rãmase secretul unui mic grup ele oameni foarte simpli: Kadidja, vãrul sãu Aii, un fiu adoptiv, Zeicl, si Abu-Bekr, amic si admirator al lui Mohammed.
Dupã moartea lui Mohammecl, în 632, armatele urmasilor sãi, mai întâi ale lui Abu-Bekr, apoi ale lui Omar (634-643), se revãrsarã dincolo ele hotarele Arabici, asaltând cele clouã imperii, al bizantinilor si al Sassanizilor.
41
NICOLAE   BANESCU
Abu-Bekr, rudã cu Mohammed, fu ales sef al musulmanilor, cu titlul de kalif, adicã „vicar". El era reprezentantul unei religii care, prin strictul ei monoteism, prin dogmatismul ei cu privire la absoluta unitate a divinitãtii era usor accesibilã nelinistitilor evrei si chiar acelor monofisiti ai Siriei, care erau bucurosi sã aibã ceva mai mult decât Uniunea lui Hera-klios, adicã întreaga libertate religioasã. Orice sectã, evreu, iacobit, nestorian putea sã trãiascã oricum ar fi vrut, dacã numai consimtea a plãti, în schimb, tributul noilor stãpâni.
Acestia aveau la început trebuinte foarte simple si Omar, urmasul lui Abu-Bekr, purta pe dânsul zdrente, mergea pe un mãgar si trãia cu fructul comun în Ara-bia, curmalele. Imperiul arabilor n-avea, în copilãria lui, demnitari. Deosebiri sociale nu existau între arabi, care erau putin dispusi a le recunoaste printre supusii lor. Marii proprietari, biciul colonilor sãraci, fugeau la apropierea lor si nu consimtirã a trãi sub jugul lor nelegiuit si umilitor. Pãmântul cultivat fu atunci împãrtit. Arabii nu furã ca germanii, niste agricultori care sã-si impunã suprematia prin confiscarea unei treimi a câmpului. Ei rãmaserã soldati sau se asezau în orase, ca mestesugari linistiti si negutãtori întreprinzãtori, care aduserã o nouã proprietate în orasele decãzute ale Siriei, în sfârsit, arabii introduserã un sistem fiscal incomparabil mai simplu si mai drept decât cel al bizantinilor. Mai întâi, ei pregãteau un registru exact si detaliat al „oamenilor, animalelor, pãmânturilor si arborilor", un complet KatccoTi^ov. Ei cereau apoi de la supusul crestin haraciul, în proportie cu mijloacele sale si nimic mai mult. Administratia justitiei era mai
42

simplã, mai expeditiva si adaptatã mai bine metodelor primitive de viatã ale locuitorilor Siriei. Ei tolerarã tribunalele crestine bisericesti alãturi de tribunalele propriilor lor cãdii, care judecau dupã Coran, cartea inspiratã a lui Mohammed18.
Dupã cum observa H. Pirenne19, germanii au fost absorbiti de imperiu si continuau civilizatia acestuia. Din contrã, înainte de epoca lui Mohammed, imperiul n-a avut legãturi cu Peninsula Arabã. Când Mohammed muri (632), nimic nu arãta primejdia care avea sã aparã fulgerãtor doi ani mai târziu, într-un sens, expansiunea arabã fu o întâmplare, consecinta de neprevãzut a mai multor cauze, care se combinã. Succesul atacului se explicã prin sleirea imperiilor bizantin si persan, în urma lungii lupte care le aruncase unul asupra altuia. Cu Heraklios, Bizantul îsi recucerise strãlucirea. Efortul mare sleise imperiul si Heraklios trebuia sã asiste neputincios la prima înlãntuire a acestei noi puteri, care dezorienta lumea. Cucerirea arabã e fãrã precedent. Nu se poate compara iuteala izbutirii sale decât cu aceea cu care se constituirã imperiile mongole ale unui Attila, Genghis Han sau Ta-merlan. Dar acestea furã efemere. E un adevãrat miracol difuziunea sa fulgerãtoare, comparatã cu înceatã progresie a crestinismului. Fatã de eruptia cuceririlor, atâta vreme oprite si atât de putin violente, ale germa-
18  N. lorga, The Byzantine empire, London, 1907, p. 55-56.
19  Mahommed et Charlemagne, ed. a 5-a, Paris-Bruxelles, 1937, Deuxieme pârtie, l'Islam et Ies Carolingiens, Chap. Ier, „L'Expansion de l'Islam".
43
NICOLAE   BANESCU
nilor, care dupã secole n-au izbutit decât sã roadã marginea României, dimpotrivã, imperiul se prãbuseste dinaintea arabilor pe bucãti întregi, în 634, ei iau fortãreata bizantinã Bosthra (Bosra), dincolo de Iordan, în 635, Damascul cade, în 636, bãtãlia de la Yar-muk le dã toatã Siria; în 638, Ierusalimul le deschide portile, pe când spre Asia cuceresc Mesopotamia si Persia. Apoi e atacat Egiptul; putin dupã moartea lui Heraklios (641), Alexandria e luatã si în curând toatã tara e ocupatã.
Toate acestea se explicã, desigur, prin neprevãzutul, prin debandada armatelor bizantine, dezorganizate si surprinse de un nou fel de a lupta, prin multumirea religioasã si nationalã a monofisitilor si nes-torienilor Siriei, prin aceea ta bisericii copte din Egipt si prin slãbiciunea persilor. Dar toate aceste lucruri nu sunt de ajuns pentru a explica un triumf atât de total.
Marea chestiune ce se pune aici e de a sti pentru ce arabii, care nu erau, desigur, mai numerosi decât germanii, n-au fost absorbiti ca si ei de populatiile acestor regiuni de civilizatie superioarã pe care ei au pus mâna ? Aici este cheia si nu existã decât un singur rãspuns si el e de ordine moralã. Pe când germanii n-au nimic de spus crestinismului imperiului, arabii sunt exaltati de o credintã nouã. Aceasta si numai aceasta îi face neasimilabili. Cãci sub alte aspecte, ei n-au mai multe aprehensiuni decât germanii contra civilizatiei celor pe care i-au cucerit, în stiintã, ei urmeazã la scolile Greciei; în artã, la scolile Greciei si Per-siei. Nu-s fanatici, la început nici mãcar nu înteleg sã-i converteascã pe supusii lor. Ei vor numai sã-i facã a se supune lui Allah (Dumnezeu) si profetului sãu, Mo-
44

hammed. Islam vrea sã zicã resemnare, supunere lui Dumnezeu, iar musulman înseamnã supus. Allah e unul si e logic atunci ca toti servitorii sãi sã aibã ca primã îndatorire faptul de a-1 impune necredinciosilor. Ceea ce-si propun nu este, asa cum s-a zis, convertirea lor, ci supunerea lor. Pentru a guverna imperiul pe care 1-au fundat, ei nu mai pot sã se sprijine pe institutiile tribale, dupã cum germanii n-au putut sã si le impunã pe ale lor. Deosebirea e cã, pretutindeni unde se aflã, ei dominã, învinsii sunt supusii lor, plãtesc singuri impozitul, sunt în afarã de comunitatea credinciosilor. Bariera e de netrecut: nu se face nici o fuziune între populatiile cucerite si musulmani. Ce contrast cu un Theodoric, care se pune în serviciul învinsilor si cautã sã se asimileze lor!
Germanul se romanizeazã de îndatã ce intrã în România, romanul dimpotrivã, se arabizeazã de îndatã ce e cucerit de Islam. Se face o rupturã hotãrâtã cu trecutul. Noul stãpân nu mai îngãduie, în raza unde dominã, ca vreo influentã sã scape de controlul lui Allah. Dreptul sãu scos din Coran se substituie dreptului roman, limba sa, celei grecesti si latine. Societatea civilã se transformã, ca si societatea religioasã.
Cu Islamul, o lume nouã apare pe tãrmurile Medi-teranei, unde Roma rãspândise sincretismul civilizatiei sale. O spãrturã se face si ea va dura pânã în zilele noastre. Unitatea mediteraneanã se sfãrâmã. De acum, în jurul mãrii se întind douã civilizatii deosebite si ostile1141.
Prima expansiune se încetineste sub califul Oth-man si asasinarea sa, în 656, deschide o crizã politicã
45

si religioasã care nu înceteazã decât cu Moawiah, în 660. Era natural ca o putere înzestratã cu o fortã de expansiune ca aceea a Islamului sã se impunã întregului bazin al marelui lac interior. Din a doua jumãtate a secolului al Vll-lea, el tinteste sã devinã o putere maritimã pe acele ape în care dominã Bizantul, sub domnia lui Constant al Il-lea (641-648). Vasele arabe ale califului Moawiah (660) încep a nãvãli în apele bizantine. Ele ocupã Ciprul si repurteazã o victorie navalã asupra lui Constant. Ele pun mâna pe Rhodos si înainteazã pânã în Creta si Sicilia. Apoi fac din Cizic o bazã navalã, de unde asediazã de mai multe ori Con-stantinopolul, care rezistã prin focul grecesc, în 677, renuntã la întreprindere.
Nãvala în Africa, începutã ele emirul de Egipt, Ibu Sad, în 647, sfârseste cu biruinta asupra exarhului Gregorios. Dar fortãretele construite de lustinian rezistã si berberii coopereazã contra nãvãlitorului. Urcarea lui Moawiah reia lupta. In 664, o nouã razie aduce înfrângerea bizantinilor. Ogba-ben-Nafi întemeiazã în 670 Kairuan [Qayrawan], „piatã de arme" a Islamului pânã la sfârsitul timpurilor. Bizantinii biruie si cuceresc coasta. Arabii se înversuneazã, în 695 iau Cartha-gina. Patriciul loan o reia; dar Hassan reia atacul si o cucereste definitiv în 698. Orasului vechi i se substituie o nouã capitalã, în fundul golfului: Turis, care devine marea bazã a Islamului în Mediterana. Musa Ibn Nocayr [Musa ibn Nusayr] supune Marocul. De aici, atacã Spania; Tarik [Tariq] trece strâmtoarea cu 7.000 de berberi si în 712 ia în posesie tara. în 713, Musa, guvernatorul Africii de Nord, proclamã în Toledo suveranitatea califului de Damasc. De aici, trec Pirineii,
46

Narbonne e luatã (721). La Poitiers, arabii sunt însã bãtuti (732). Sicilia apoi e atacatã mereu si Syracus cade în mai 878, dupã o apãrare eroicã. Carol cel Mare va avea lupte mari cu arabii.
Basilios I cucereste Bari (870) si aceasta îi împiedicã pe arabi de a pune piciorul în Italia, unde se pãstreazã suveranitatea Bizantului.
Orientul a f ost despãrtit de Occident. Legãtura care existase dupã invaziile germanilor e ruptã. Mediterana orientalã e salvatã, dar cea occidentalã nu mai e. Ea, care fusese mereu o cale de comunicatie, e acum o barierã de netrecut. Islamul a rupt unitatea mediteraneanã, pe care invaziile germanice o lãsaserã sã existe. Acesta e faptul cel mai însemnat care s-a petrecut în istoria europeanã de la rãzboaiele punice. E sfârsitul traditiei antice si începutul Evului Mediu. Navigatia cu Orientul înceteazã cãtre 650, cu regiunile de la est de Sicilia. în a doua jumãtate a veacului al VH-lea, ea se strânge pe toate coastele Occidentului. La începutul secolului al VUI-lea, disparitia sa e completã. Nici un trafic mediteranean, decât pe coastele bizantine. Vechea unitate economicã a Mediteranei e sfãrâmatã si va rãmâne asa pânã în epoca Cruciadelor.
Toate acestea ne explicã iuteala cu care arabii si-au întins, de la început, cuceririle lor. în 634, Bostra, capitala Arabici romane, cãzu în mâinile lor; în anul urmãtor, Damascul, dupã o rezistentã de mai multe luni, cãzu la rândul sãu. Cu aceasta, arabii câstigaserã o întinsã bazã pentru a putea pãtrunde în Asia Micã. Cele mai însemnate orase ale Siriei cãzurã, iar lupta sângeroasã de la larmuk [Yarmuk], în rãsãritul Iordanului,
47
NICOLAE   IÎANESCU
unde armata bizantinã fu zdrobitã, în anul 636, hotãrî definitiv soarta Siriei. Ierusalimul, dupã un asediu de cloi ani, fu predat de patriarhul Sophronios, în virtutea unui tratat, lui Omar, în 638. Cucerirea Mesopotamiei si a Edesei încununa aceastã actiune, lãsând tot Rãsãritul în puterea arabilor.
Ierusalimul pusese conditia cã nu avea sã se predea decât califului în persoanã, întrucât acesta rãmãsese la Medina, organizând oastea si veghind la executarea planului general al campaniei, s-a clecis acum sã meargã la Ierusalim. Detaliile sosirii sale aici aratã rapiditatea, energia si simplitatea caracteristice arabilor la începuturile expansiunii lor, ca si primele semne de degenerare a lor sub influenta succeselor atât de rapide. Omar fãcea lunga cãlãtorie, ele aproape 1.000 ele kilometri, cu un singur însotitor, urcat pe o cãmilã si având drept provizii un sac cu orez, unul cu fructul obisnuit al curmalelor si cu un blid de lemn. Când s-a apropiat de cetate, i-a vãzut venind în întâmpinare pe cei dintâi cãpitani, îmbrãcati în mãrete haine de mãtase, pe cai cu bogate cuverturi. La vederea lor, Omar s-a înfuriat, a coborât din sa, aco-perindu-i de insulte, alungându-i si continuându-si drumul numai cu însotitorul sãu.
La Ierusalim, s-a înteles foarte bine cu patriarhul crestin. Tot de la acest calif se citeazã o scrisoare prin care îi ordona unui guvernator sã-si dãrâme palatul pe care-1 construise la Kufa.
Persia, dupã multe revolutiuni, îsi afla un stãpânitor în persoana nepotului lui Chosroes, Jezclegercl al III-lea. Arabii se aruncarã si asupra lui, încã din 632; iar în 637, bãtãlia de la Kadesia, în care armatele persane erau zdrobite, vestea apropiata cãdere a Regatului Sassanid. Aceastã biruintã le deschide arabilor calea spre Ctesifon. Capitala regelui e ocupatã si o bogãtie imensã cãzu în mâinile arabilor. Orasele cãzu-
48

rã unul dupã altul, Jezdegerd fugi dintr-un loc în altul, pânã în Khorasan. La 651, Jezdegerd1151 pierea ucis în Merv, iar cu el se duse cel din urmã Sassanid.
în anul 637, cel mai bun general persan, Rustem, îsi stabilea lagãrul aproape de Hira, la Kadesia. Luptã timp de trei zile. în fiecare zi arabii atacau, persii nu pãrãseau terenul, noaptea îi despãrtea. A treia zi, arabii primesc ajutoare, iar cãtre searã persii încearcã sã obtinã rezultatul decisiv prin sarja elefantilor (Rustem avea 33 elefanti). La început, enormele animale rãstoarnã totul, dar unul e rãnit grav si atunci aleargã încoace si încolo, împrãstie panica printre ceilalti si toti se agitã furios, cãutând sã scape dintre cele douã linii de oameni înarmati. Rãzbind printre persi, arabii profitã de tulburarea fãcutã si atacã toatã noaptea. Rustem a fost gãsit printre morti.
Sub conducerea lui Amr, arabii se asazã, în sfârsit, si în Egipt. Bizantinii pierd lupta ele lângã Lycopolis, apoi la Heliopolis. Babilon, Nikiu si alte orase cad pe rând în puterea cuceritorilor, în toamna anului 640, ei începeau asaltul asupra Alexandriei. La 29 septembrie 642, Amr îsi fãcu intrarea biruitor în puternica cetate de la gurile Nilului, în anul al optsprezecelea ele la Hegira, adicã în 640, Amr ben el-Ac, nemultumit sã aibã drept sef un vechi subordonat - Moawiya devenise guvernator al Siriei - pornea din Caesarea asupra Egiptului. Lua Pelusium, dar Theodor si Anastasios, locotenentii împãratului, 1-au oprit la Babilon, lângã vechiul Cairo. Amr a cerut ajutor, iar califul i-a trimis vreo 5.000 oameni, condusi ele Zobeir [Zubayr]. Cei
49
NICOLAF,   BANESCU
doi generali bizantini au fost bãtuti la Heliopolis. Alexandria s-a predat la 29 septembrie 642.
Amr a construit un nou oras pe locul unde-si avusese cortul la asediul Babilonului, oras numit al-Fustat sau Postat („cortul"), azi vechiul Cairo. Apoi a reparat vechiul canal al lui Traian, care lega Nilul cu Golful de Suez. Ura coptilor împotriva bizantinilor usurase opera de cucerire, întocmai cum ajutase în Siria aceeasi operã ura sectelor prigonite de Bizant. Dar mai era un motiv care explicã aceastã sfãrâmare a imperiului, fatã de care împãratul era aproape neputincios: armata sa avu acelasi sfârsit f arã glorie ca si armata lui Maurikios.
Singura bãtãlie mare a fost aceea de la Yarmuk (636). Teodoros, fratele împãratului, fusese biruit mai înainte, împãratul trimise atunci douã armate ca sã rãzbune acea înfrângere: una era comandatã de generalul armean Baanes (Vahan), cealaltã de Theodor Sa-kellarios, mare demnitar al imperiului. Dar armata dintâi se revoltã, îl depune de Heraklios si-1 proclamã împãrat pe Baanes. Trupele celuilalt se retrag si arabii, profitând de aceste dezordini, le sfãrâmã în lupta sîn-geroasã de la Yarmuk, un afluent al Iordanului, la 20 august 636.
Cei trei califi ortodocsi, urinasi ai lui Abu-Bekr: Otnar, Othman, AH. Cei dintâi patru urmasi ai profetului poartã în istorie numele de Rasidun = „cei ce urmeazã pe calea dreaptã" - adicã legitimi, în opozitie cu uzurpatorii care urmarã dupã ei. Doar ei au fost recunoscuti de consensul tuturor populatiilor musulmane.
50

Abu-Bekr continuase traditiile de sãrãcie ale fondatorului. Locuia mereu în mica lui casã din cartier, se hrãnea din munca sa personalã.
La moartea lui Mahommed, Arabia era în fierbere. Vechea indisciplinã se trezise, apãrurã profeti pretutindeni, agitând triburile, se iscarã revolte împotriva obligatiunii impozitului. Abu-Bekr trimise expeditii, care înfrânserã toate rezistentele si readuserã Arabia la Islam.
El atacã apoi Siria bizantinã si Mesopotamia Sassa-nizilor. Cele douã imperii îsi sleiserã puterile în lungul rãzboi pe care-1 purtaserã între ele. Arabii pãtrund în Irak si obtin mari izbânzi. Apoi se aruncã asupra Palestinei si armata bizantinã e bãtutã la Adjnâdaîn (în apropiere de Ierusalim), la 30 iulie 634. Curând dupã aceastã izbândã, Abu-Bekr muri (23 august 634).
Dupã izvoarele arabe, Abu-Bekr le recomandã credinciosilor sã-1 aleagã pe Omar, care se impusese, de altminteri, tuturor prin calitãtile sale de energie si prevedere, ca si prin devotamentul sãu pentru cauza comunã, în zece ani de califat, el lãrgi considerabil hotarele statului. Atacul Persiei si nimicirea ei, în lupta de la Qâdisîya (Kadesia, Nehavend), aproape de Hira. îndatã dupã aceastã biruintã, pentru a stãpâni mai bine tara si a-si asigura baze solide pentru operatiuni viitoare - si dupã o practicã ce le va deveni obisnuitã -, arabii construiesc de-a lungul fluviului douã cetãti: Bagra (Bassora) pe Satt-al-Arab si Kufa, la sud de ruinele Babilonului.
Când, mistuit de febrã, îsi simti sfîrsitul apropiat (n-avea decât 63 ani), îi strînse pe tovarãsi în jurul sãu si-i fãcu sã jure cã îl vor proclama calif pe acela pe
51
NICOLAE   BÂNESCU
care-1 va hotãrî el; când i se dãdu jurãmântul, el le spuse cã urmasul sãu va fi Omar. El se plãtea astfel fatã de acela care-i pregãtise ridicarea, îsi dãdu sufletul la 23 august 634.
Omar (Umãr). Luptele cu persii începuserã din 633. Arabii repurtarã mai multe biruinte si devastarã în 635 Mesopotamia pânã la Tigris. Clãdirã cetatea Basra, Bassora. Se dãdu, în sfârsit, bãtãlia decisivã la Kadesia (637). Rustem intrase în Hira, evacuatã la apropierea lui. El îsi asezã tabãra lângã oras. Dupã patru luni, ostile dusmane se încãierarã. Lupta durã trei zile si sfârsi prin dezastrul persilor.
Trecând Eufratul, arabii mergeau asupra capitalei, Ctesiphon. Trupele sassanide sunt alungate din oras si o pradã enormã cãzu în mâinile arabilor, tezaurul acumulat de patru sute de ani. Jezdegerd, refugiat într-o fortãreatã apropiatã, trimise o armatã sã încerce a-i scoate pe arabi clin Ctesiphon, dar ea fu bãtutã la 25 de kilometri de capitalã. Jezdegerd se retrase în platourile înalte (640). Orasele cãzurã în mâinile arabilor unul câte unul. Regele fugi în provinciile orientale, în cele din urmã în Khorasan. în 651-652, el fu asasinat din ordinul satrapului.
Cucerirea Siriei. La 30 iulie 634, avea loc lupta cu Theodoros, fratele lui Heraklios, lângã Ierusalim, în
635,  martie, Damascul, blocat, se predã. La 20 august
636,  avea loc bãtãlia de la Yarmuk.
Supunerea completã a Siriei a fost încheiatã prin luarea cetãtii Caesarea, situatã la sud de Sf. loan de Acra si de Cârmei. Moawiya (Mu'awiya) fu pus guvernator. El întelese cã era usor sã întindã stãpânirea arabilor creându-si o flotã, pentru care orasele de pe coas-
52

ta Siriei puteau procura toate materialele si oamenii. Dar Omar nu vru sã se ocupe de aceasta. Sub califatul lui Othman, Moawiya echipã o escortã care, sprijinitã de corãbii egiptene, se duse sã prade Ciprul si capitala sa, Salamis (atunci Constantia). în sfârsit, din Siria plecarã în fiecare an expeditii care strãbãturã Asia Micã si-1 amenintarã pe împãrat în capitala sa.
Cucerirea Egiptului. La 29 septembrie 642, musulmanii intrã în Alexandria. Omar fu asasinat de Firuz, sclav persan de religie crestinã, pentru cã nu-i luase în seamã plângerea împotriva stãpânului sãu. Muri la 3 noiembrie 644.
Fu ales Othman (Uthman).
Unul dintre cei mai venerabili tovarãsi ai lui Mo-hammed, Abu-Dbarr, indignat de luxul ce-1 înconjura, începu a predica împotriva decãderii moravurilor. Nu sovãi a-1 ataca pe calif si oamenii sãi. El proclamã pentru întâia oarã drepturile familiei profetului, adicã ale lui Aii si ale fiilor Fatimei, de a poseda mostenirea lui Mohammed, implicit dreptul de a-i conduce pe credinciosi. Era începutul marii sciziuni, care diviza Islamismul în douã ramuri dusmane, schisma care umple istoria sa, siitismul (.si'a, „partizani", adicã ai familiei profetului, de unde siif). Othman îl exila pe Abu-Dharr într-o micã localitate, unde muri. Partidele opozitiei aflarã în aceste idei un mijloc de agitatie. O conspiratie se urzi contra lui Othman, care fu ucis în casa sa, în iunie 656.
Aii, vãr si ginere al Profetului (o luase de sotie pe Fatima), devine calif. Dar Moawiya, guvernatorul Siriei, nu vru sã-1 recunoascã. Un partid de opozitie se ridicã împotriva lui Aii, cerând rãzbunare pentru omo-
53

rârea lui Othman. Astfel începu lupta între familia Ommeyya (din care era Moawiya) si aceea a profetului; ea trebuia sã se termine prin victoria celei dintâi, urmatã.mai târziu de revansa celei de a doua, dar fu subtilizatã în folosul altei ramuri a familiei lui Hasim, aceeia a Abbassizilor (Abbâs). Rãzboiul civil urmã pânã în ianuarie 661, când Aii fu asasinat în moscheea din Kufa.
Moawiya fu proclamat calif în vara anului 66l. El duse rãzboiul contra bizantinilor cu mare ardoare; în douã rînduri, atacã Constantinopolul.
Toleranta pe care o arãta fatã de crestini, care formau atunci populatia Siriei, îi atrase toate simpatiile. Muri la Damasc (capitala sa), la 18 aprilie 68020.
Mecca avea. o colinã sacrã, faimoasa „piatrã neagrã", simplu aerolit pãstrat cu pietate într-un edificiu, numit, din cauza formei sale, Ka'ba („cub"). Aici veneau în pelerinaj populatii din toate pãrtile.
Mohammed credea cã aude o voce misterioasã, ca-re-i destãinuia adevãrurile, închipuindu-si cã însusi Dumnezeu îl îndemna astfel sã le reveleze arabilor aceste adevãruri. Vocatia lui se preciza. Curând, încercã a predica sau mai bine-zis a „recita" {Coran) adevãrurile ce-i erau revelate de Dumnezeu. Secretul fericirii este, dupã el, „supunerea" (islam).
20 Pentru începuturile Islamului, v. L. Halphen, Les barbares. Des grandes invasions aux conquetes turques du Xle siecle (Peu-ples et Civilisations), IVC ed., Presses Universitaires de France, Paris 1940, cap. IX.
54

Omar. Cucerirea Siriei. La 634, arabii bat pe bizantini la Adjnâclain, lângã Ierusalim; în 635, Damascul se predã.
împãratul reusi a strânge o armatã mare, comandatã de armeanul Vahan si de Theodor Sacellarius. Lupte intestine divizarã armata imperialã. Armenii revoltati îl proclamarã împãrat pe Vahan. în urmã, se dã lupta la Yarmuk (20 august 636), la sud de lacul Tiberiadei. Theophanes spune cã un vânt violent aruncã nouri de nisip în ochii grecilor, infanteria bizantinã luptã bine, dar Theodor pieri, iar liniile furã rupte de cavaleria musulmanã. Heraklios nemaiavând armatã, se întoarse la Constantinopol. Atunci izbucni si o ciumã teribilã, care sfârsi prin a ruina provincia, multi tovarãsi ai Profetului furã smulsi de teribila boalã, între altii, trei dintre generalii care ajutaserã la cucerirea Siriei. Califul Omar îl numi pe Moawiya guvernator al Siriei, în locul lui Jezid, mort de ciumã. El rãmase 40 de ani în fruntea provinciei.
Toatã tara era apoi cuceritã. Alep, Antiochia se predarã. Doi ani în urmã (638), Ierusalimul, blocat, dupã un lung asediu, fu predat lui Omar de patriarhul Sophronios. Cãderea Caesareei (Palestinei) din 640 desãvârsi cucerirea Siriei.
Egiptul fu atacat apoi de Amr, iar cuceritorul Heraklios, bãtrîn, nu mai putu opune rezistentã, îi recomandã guvernatorului sã nu le plãteascã tribut arabilor.
Omar dãdu tinuturilor cucerite organizarea pe care o aveau mai înainte diferitele state arabe. Pãmânturile puteau fi posedate de comunitatea musulmanã sau lãsate vechilor posesori nemusulmani în schimbul unei plãti, care este impozitul teritorial (kharadj). Locuitorii
55
NICOLAE   BÂNESCU
tãrii cucerite care-si pãstreazã religia trãiesc sub protectia Islamului în schimbul unui impozit care e capi-tatia (djizya).
Luptãtorii, pe lângã prada de rãzboi (din care a cin-cea parte se cuvine califului), primeau pensiuni, dupã rangul lor în ierarhia musulmanã.
Formele vietii publice s-au schimbat foarte putin în tãrile cucerite. Toatã administratia civilã s-a pãstrat, învinsii îsi pãstreazã tribunalele si institutiile municipale. Magistratii locali rãmân pe loc, birourile care iau notã de repartitia impozitelor si înregistreazã perceperea lor se slujesc de limba persanã în Irak, de greacã în Siria si Egipt21.
Heraklios era prea bãtrîn, pentru ca sã mai reînvie gloria din prima parte a domniei sale. El nu mai putu forma o nouã armatã, însã în toatã aceastã nenorocire îsi pãstrã demnitatea si le interzise guvernatorilor sãi sã le plãteascã bani arabilor pentru a scãpa de ei. Toatã opera sa era nimicitã. Aceste dezastre i-au zdrobit împãratului trupul si sufletul. Tragicã i-a fost si viata de familie, în ziua încoronãrii, Heraklios se cãsãtorise cu Fabia Eudokia, care-i dãruise o fiicã si un fiu, Heraklios Neos Konstantinos; dupã nasterea acestuia, sotia sa avea sã moarã foarte curând, de epilepsie (612). Un an mai târziu, Heraklios se cãsãtorise cu nepoata sa, Martina, fapt care a trezit indignarea Bisericii si a poporului. Din cei nouã copii pe care i-a nãscut Martina, patru au murit la o vârstã fragedã, iar cei doi mai mari au venit pe lume sluti, fapt interpretat ca semn al
G. Margais, op. cit., p. 194-196.
56

mâniei divine. Ura populatiei contra Martinei a sporit datoritã încercãrilor ei de a le asigura odraslelor proprii mostenirea la tron. Discordia din familie a întunecat si mai mult sfârsitul vietii împãratului. La 11 februarie 641, Heraklios a murit dupã grele suferinte. Imperiul bizantin se mãrgini acum la Asia Micã, la Peninsula Thraciei, Grecia cu insulele si câteva portiuni ale Imperiului de Apus.
6. Grecizarea imperiului
Aceste pierderi teritoriale aveau si un avantaj pentru imperiu. Acesta scãpa de multe elemente rebele. Locuitorii din Asia Micã si din Peninsula Balcanicã alcãtuiau acum o masã unitarã ca limbã si credintã.
Istoricii socotesc cã moartea lui Heraklios înseamnã sfârsitul unei epoci si începutul unei epoci noi, pe care o numesc „Ev Mediu bizantin", în adevãr, acum apare caracterul de imperiu grecesc.
Caracterul grecesc al imperiului apare acum pronuntat. Se vede în Strategikon, tratat de artã militarã compus în epoca lui Heraklios, care cuprinde putini termeni militari latini, pe când înainte aproape toti termenii armatei erau latini [magister militium, acum o-cpoc-crr/oi;, praefectus devine ETiap^oq s.a.]. Heraklios este cel dintâi care bate monede, pe care, pe lângã legenda latinã, care se continuã pânã în veacul al VlII-lea, apare si legenda greacã ev TOUTCO vtKa. în no-vella din 629, el se intituleazã greceste: KIGIOC, ev Xpureâ TGJ 6eo) 6occnAe\x;.
Diglossia, ce caracterizase statul începuturilor bizantine pânã în acest moment, ia sfârsit acum, când
57
NICOLAE   BANESCU
limba poporului si a Bisericii devine si limba statului. Grecizarea apare si în titulatura împãratului, care e ccxnoKpcctcop, Kocîacxp, at>yot>(jTog, în loc de imperator, caesarsi augustus22.
Grecizarea statului bizantin a produs si o schimbare însemnatã, o simplificare în titulatura suveranului. Heraklios a renuntat la titulatura latinã complicatã si si-a luat titlul grecesc, popular de 6aatA,et><;, care rãmase acum în Bizant titlul propriu al împãratului.
22 G. Ostrogorsky, Histoire de VEtat byzantin, Paris, Payot, 1956, p. 135.
58
B.
URMAsII LUI HERAKLIOS
Când Heraklios muri, la 11 februarie 641, urmarã timp de mai multe luni tulburãri în jurul succesiunii, care fãcurã ca imperiul sã-si piardã si mai mult puterea de a interveni în gravele evenimente ce se desfãsurau.
Heraklios lãsã imperiul celor doi fii mai mari, în silinta sa de a asigura o parte la domnie si copiilor Mar-tinei, dar fãrã a rãpi drepturile fiului sãu Constantin. Era necesar ca ei sã conducã imperiul împreunã, iar în testamentul sãu dispuse ca Martina sã fie consideratã de amândoi „mamã" si „împãrãteasã"23, pentru a-i garanta si ei o influentã în afacerile domniei.
Populatia îi aclamã pe cei doi suverani, dar nu vru sã stie de o participare a Martinei la conducere si o respinse, sub cuvânt cã ea, ca femeie, nu poate reprezenta imperiul24. Martina nu se dãdu învinsã si se formarã douã partide: una pentru Constantin, cealaltã pentru Martina si Heraklonas, ambele aflate în dusmãnie între ele. în momente grave pentru imperiu, aceastã discordie hotãrî viata capitalei. Constantin al III-lea se îmbolnãvi greu si muri la 25 mai, în acelasi an. Heraklonas rãmase singur stãpînitor, dar Martina luã frâiele conducerii, exilându-i pe cei mai de seamã
23 Nikephoros, 27.
24  Ibidem, 28.
59
NICOLAE   BÂNESCU
partizani ai lui Constantin. Odatã cu Martina ajunse influent si patriarhul Pyrrhos, iar asta însemna reînvierea monothelismului. Ura populatiei se îndreptã si împotriva lui. Aristocratia senatorialã si comandantii militari se ridicarã contra Martinei, iar moartea rapidã a lui Constantin al III-lea îi fu atribuitã Martinei, care se spunea cã 1-ar fi otrãvit. Armeanul Valentinos Arsa-kidos (Arsakuni)1161, partizan al lui Constantin al III-lea, aflat în fruntea trupelor din Asia Micã, apãru la Chal-kedon. Desi Heraklonas îl asocie pe fiul lui Constantin al III-lea, Senatul îi înlãturã pe Martina si Heraklonas la finele lui septembrie 641: Martinei îi fu tãiatã limba, iar fiului ei, nasul. Exilati în Rodos, Pyrrhos fu exilat si el, si ridicat ca patriarh Paulos, economul Sfintei Sofii.
Fiul lui Constantin fu proclamat împãrat. El avea numele Heraklios, dar fu încoronat cu numele Constantin si numit de popor Constans, un diminutiv de la Constantin, dupã cum Heraklonas este un diminutiv de la Heraklios. Mai târziu, i se dãdu porecla „Pogo-natos" („Bãrbosul").
Constans al II-lea avea 11 ani si ajunse de la început sub tutela Senatului. Acest corp, care fusese, prin absolutismul lui lustinian, aruncat pe planul al doilea, câstigã acum iarãsi o însemnãtate mai mare, iar începând din secolul al VH-lea avu din nou un rol important-5.
Constantin al III-lea fusese asociat la domnie de multã vreme de cãtre Heraklios, tatãl sãu. Acesta se
25 V. Ch. Diehl, Le senat et lepeuple byzantin aux Iile at Viile siecle, „Byzantion" l (1924), p. 201 si urm.; G. Ostrogorsky, op. cit., p. 92-93.
60

cãsãtorise însã a doua oarã, împotriva Bisericii scandalizate, cu o nepoatã a sa, Martina, de la care avea încã un fiu, Heraklios, numit si Heraklonas, ce fusese încoronat împãrat în 638. Cei doi fii trebuiau sã domneascã sub autoritatea vãduvei lui Heraklios, Martina. Patriarhul Nikephoros spune cã împãratul le recomandase „s-o respecte ca mamã si împãrãteasã", dar populatia îi arãtã multã împotrivire si ea nu putu participa oficial la cârmuire. Constantin al III-lea însã, fiind o naturã bolnãvicioasã, muri în mai 641, ceea ce trezi bãnuiala ele a fi fost otrãvit de mama sa vitregã, pentru a-si asigura stãpânirea. Patimile se dezlãntuirã atunci si trupele din Asia, în toamna anului 641, se revoltarã. Ele venirã la Chalkedon si îi impuserã basilis-sei sã-1 asocieze la tron pe tânãrul fiu al lui Constantin. Curând dupã aceea, la îndemnul Senatului, în septembrie 641, sînt detronati Martina si Heraklonas26, care furã izgoniti în exil, dupã ce lui Heraklonas i se tãie nasul, si mamei sale, limba. Senatul îl întãri apoi pe urmasul legitim al lui Heraklios, pe fiul lui Constantin al III-lea, care la botez primise numele de Heraklios, la încoronare însã pe cel de Constantin, dar poporul îi zise Constans. El domni de la 641 la 668.
1. Constans al II-lea
Constans al II-lea fu un împãrat energic, în timpul domniei lui însã, imperiul fu amenintat necontenit ele arabi, în baza întelegerii fãcute de patriarhul Pyrrhos,
26 Pentru cronologie, vezi G. Ostrogorsky, Gesch. des byz. Sta-ates, p. 70, n. 3-         '     ••';.•••-.•:..••.• s          •'•    •'••••• ,v-i<w
61

care luase la Constantinopol aprobarea Martinei, la 12 septembrie 642 trupele bizantine iesirã din Alexandria, unde Amr intrã la 29 septembrie 642. Omar fu ucis în noiembrie 644 de un sclav persan.
Moawiya pãtrunse în Cappadocia si luã în 647 Cae-sarea. Trecu în Phrygia, atacã cetatea Amorion, dar n-o putu lua si se întoarse la Damasc cu o bogatã pradã.
în acelasi timp, o armatã a califului intra în Armenia, unde cucerea Dovin (octombrie 647).
Dar marea faptã a lui Moawija a fost crearea flotei musulmane. El si-a dat seama cã pentru a lupta cu bizantinii, flota era indispensabilã. Omar nu împãrtãsi vederile sale, dar Othman îi dãdu voie s-o organizeze. Astfel încep, sub îndrãznetul sef arab, expeditiile maritime arabe. La 649, Moawija atacã Kypros27, luând cu asalt capitala insulei, Constantia. în 654, pustii Rhodo-sul. Cu acest prilej, celebra statuie colosalã a lui He-lios, una din cele sapte minuni ale lumii, care fusese surpatã de un cutremur, fu vândutã unui evreu din Edessa, care transportã metalul imens al statuii pe 900 de cãmile28. Curând dupã aceea, insula Kos cãzu în mâinile arabilor. Aceste cuceriri aratã intentia lui Moawija de a se îndrepta cu flota spre Constantinopol29.
împãratul vru sã preîntâmpine expeditia si conduse flota imperialã împotriva arabilor; astfel se ajunse la
r V. Chronique de Michel le Syrien, trad. Ed. Dulaurier, p. 47.
28 Ibidem, p. 52-53- Leo Grammaticus (ed. Bonn, p. 157) vorbeste de 800 de cãmile.
29 G. Ostrogorsky, op. cit., p. 73.
62

prima luptã pe mare arabo-bizantinã. Aceasta avu loc în 655, pe coastele Lyciei, si se sfârsi prin biruinta arabilor, împãratul abia scãpã din aceastã luptã, dupã câte ne spune Theophanes (p. 346), numai multumitã unui tânãr din oaste, care-si schimbã hainele cu împãratul, plãtind cu viata eroicul sãu gest, cãci tânãrul pieri în luptã.
Tulburãrile stârnite în statul arab dupã Othman, care pierise ucis de partida adversã (17 iunie 656), oprirã un timp izbânzile arabilor. Având de luptat cu Aii, Moawi-ja, proclamat calif în Siria, încheie pace cu Bizantul în 659 si se îndatora chiar a plãti o sumã de bani30.
Aii pieri asasinat (661), iar Moawija urcã pe tron, inaugurând noua dinastie a Omeiazilor (Umayyazilor, Ommeyyazilor). Noul calif fãcu din Damasc capitala regatului sãu.
încheierea pãcii îi lãsã împãratului libertatea de a-si îndrepta atentia spre Balcani. Astfel, cu un an înainte (658), pentru cã tulburãrile produse de statul arab slãbiserã actiunea împotriva imperiului, Constans al II-lea îndreptase o expeditie în „Sdavinii"m], cum le numeste Theophanes, p. 347: ETteaTpd'ce'oaev b 6aoiA,L'uq KCXTCC ZKXaâiviaq mi fi%|a.a^a>'cet>ae noAAoix; Koci tmeTaJ;ev, si le adusese la supunere. Aceastã expeditie, care fu o mare recunoastere politicã si militarã, arãtã împãratului cã tinuturile acestea erau pierdute si cã o respingere a slavilor peste Dunãre nu mai era cu putintã. Rãmâ-
1 V. Dolger, Regesten, p. 230......   .              , :. ,.       ;?
63
NICOLAE   BANESCU
nea numai sã fie silite pe cât posibil triburile lor la plata unui tribut si la recunoasterea suprematiei imperiale. Cu acest prilej se crede cã împãratul strãmutã o masã de slavi în Asia Micã. Din acest moment, auzim de slavi în Asia Micã si de soldati slavi în armatã31.
Politica religioasã a imperiului provocase mari dificultãti. Monothelismul tulburase grav Occidentul, care se grupase în jurul papalitãtii pentru apãrarea ortodoxiei. Ambitiosul exarh din Africa, Gregorios, prieten al cãlugãrilor, fãcu din provincia sa adãpostul ortodoxiei si se ridicã pânã si împotriva împãratului. Dar arabii puserã capãt stãpânirii sale în 647.
în Africa, monothelismul aflã vin mare rãsunet. Inovatiile aduse în materie religioasã provocarã indignarea populatiilor. Dinaintea invaziei arabe, prin 640, multi fugirã din Siria si Egipt în Africa bizantinã, la Carthagina. Ei erau în mare parte monofisiti. Abatele Maximus Confessor fu campionul ortodoxiei. Astfel se produse acolo o atmosferã ostilã împãratului, de care se folosi exarhul Gregorios, care se proclamã împãrat.
Arabii profitarã de toate aceste grave dificultãti în care se zbãtea împãratul. Ei nãvãlesc din Egipt în Byzacena, la 647, iar Gregorios trebui sã proclame lupta si fu zdrobit lângã resedinta sa, SufetulaK. El pieri în luptã. Fiica sa, frumoasa amazoanã ce luptase alãturi de dânsul, luatã captivã, se sinucise aruncându-se de pe cãmila ce o purta.
La nord, arabii se izbirã de rezistenta cetãtilor în care se închi-seserã grecii. Ibn Saad primi o mare sumã de bani pentru a se retrage.
31  Ostrogorsky, op. cit., p. 74.
32 în câmpia Sbeitla, din mijlocul Tunisiei actuale.
64

împãratul, pentru a restabili pacea în Bisericã, publicã în 648 un Typos, care interzicea orice discutie în privinta numãrului Vointelor si al Energiilor. Dar conducãtorul ortodoxiei contra monothelismului era, în Africa latinã, abatele Maximus Confessor. El se opuse hotãrârii imperiale, iar papa Martin I, care se urcase pe scaunul Romei în iulie 649 fãrã aprobarea imperiului, întruni în 649 un Sinod la Lateran, condamnã solemn doctrina monothelitã, împreunã cu Ekthesis si Typos. împãratul procedã însã împotriva lui cu energie. Exarhul Ravennei, Olympios, primi ordinul sã-1 ridice pe papã, dar el profitã de atitudinea ostilã imperiului a populatiei din Italia pentru a se proclama împãrat. Imperiul scãpã de aceastã gravã încurcãturã prin moartea timpurie a revoltatului, în anul 652. în 653, papa Martin fu ridicat de noul exarh de Ravenna, Theodor Kalliopas si trimis la Constantinopol, unde fu judecat pentru înaltã trãdare si exilat la Cherson. Acolo muri la 26 septembrie 655 (în Viata papei Martin, editatã de P. Peeters, Biot KCU TioAiTeioc TCCU KCU ncdcapicoToVcoi) Maptivot) ap%i.e-YeyovoTOc; Tfj<; TCOV 'Pcojiaicov âyiaq tot) Geot» Kai!)oA,iKfjc; mi ouioaToXiKfjc; eKKA.r|oiac;, An. Boli., 51 [1933], se aratã cum a fost umilit si târât de popor pe ulitele Constantinopolului înainte de a fi trimis în exil).
Arabii încep iarãsi, dupã acesti câtiva ani de pace, a nelinisti provinciile imperiului.
împãratul Constans plecã în Apus, în 662, cu o flotã si Theophanes afirmã cã se gândea a-si strãmuta resedinta la Roma: |o,eTecTn ev ZDpaKo-oari ifjt
65
NICOLAF,   BANESCU
ev 'Pcb|4,r| rnv 6acnXeiccv )4.eTaCTTfjcyai (Cf. Skylitzes-Kedr., I, 762).
Nu se poate sti dacã a avut într-adevãr aceastã intentie, lucrul ne aratã însã, în tot cazul, ce însemnãtate dãdea imperiul pãrtii de Apus, pe care nu întelegea s-o pãrãseascã.
Veni de la Roma în Sicilia, stabilindu-se în Syraku-sa, unde vru sã-si aducã si familia, dupã câte afirmã tot Theophanes, dar poporul, adaugã cronicarul, se împotrivi la aceasta.
Din cauza multimii fugarilor din provinciile cucerite ale Rãsãritului, Sicilia începu a deveni o provincie greceascã si o puternicã citadelã a stãpânirii bizantine în Occident, în 652, arabii fãcurã o razie în stil mare în aceastã insulã, împãratul Constans plecã, în 662, cu o flotã în Occident, si debarcã, în 663, la Tarent. începu îndatã campania împotriva longobarzilor, atunci foarte dezbinati. Cuceri mai multe orase în ducatul de Bene-vent, strãbãtu Italia meridionalã si centralã, vizitã Roma, unde papa Vitalian îl primi cu supunere. De acolo se duse la Reggio, trecu în Sicilia, îsi stabili resedinta la Syracusa, cu ochii asupra Africii. De aici el putu restabili autoritatea imperiului în Africa si încercã sã organizeze apãrarea. Nu izbuti însã a împiedica noile cuceriri ale arabilor, care reiau în Africa atacurile împotriva provinciilor imperiului, în anul 668, Ogba intrã în Byzacena si o ia în stãpânire; el creeazã acolo un centru arab, „opiatã de arme"- Kairuan. Se reiau nãvãlirile si în Asia Micã, arabii fãcând noi cuceriri, în acest an, la 15 decembrie 1668, împãratul pieri, ucis în
66

bãile din Syracusa de o mânã criminalã. Trupele siciliene îl proclamã împãrat pe armeanul Mezezios (Mejej)33.
2. Constantin al IV-lea
Fiul lui Constans, Constantin al IV-lea Pogonatos (668-685), care se afla în Bizant, fu nevoit a se îndrepta, cu o mare flotã, în Apus, împotriva uzurpatorului. Cu ajutorul trupelor italice si cartagineze, el izbuti sã înece în sânge aceastã miscare. E. Brooks (BZ 1908) crecle cã împãratul n-a fost în Sicilia, amenintat cum era la portile Constantinopolului de arabi.
El se întoarse apoi repede la Constantinopol, unde arabii prezentau un pericol serios.
Fiindcã se întoarse din aceastã expeditie cu barba mare, fu numit de orãseni ncoycovdTOt; (cf. Zonaras, III, p. 222, ed. Bonn).
E. W. Brooks, întemeiat pe monedele care îl înfãtiseazã pe Constans cu o barbã mare si pe un pasaj din De Caer., socoate cã de fapt Constans a fost numit asa si cã porecla a trecut asupra fiului, pentru cã numele oficial de Constantin, al lui Constans, se uitase1181 (v. BZ, 17 (1908), p. 460-462, Who was Const, Pogonatus?}.
Trupele anatoliene îl silirã a-si asocia la domnie pe cei doi frati ai sãi, Heraklios si Tiberios, pretextul fiind caracteristic pentru mentalitatea teologicã a epocii: ca sã aibã, ziceau ei, aici pe pãmânt o icoanã a Treimii ceresti31, adicã o situatie similarã acesteia.
' Chronique de Michel le Syrien, ed. Dulaurier, p. 56. ' Dolger, Regesten, nr. 236 (anno 670).
67:
NICOLAE   BANESCU
Noul împãrat stiu sã rãspundã situatiei critice în care se afla imperiul. Arabii nãvãleau aproape în fiecare an în Asia Micã. La anul 670, ocuparã Kyzikos, în apropierea capitalei. In 673, din aprilie si pânã în septembrie, flota lor atacã Bizantul, amenintat si pe uscat pe o bunã întindere. Toate asalturile lor se frânserã însã ele vitejia apãrãtorilor. Foarte pretioasã fu acum pentru bizantini inventia unui inginer numit Kallini-kos, un grec sirian, care oferi artileriei bizantine o nouã si puternicã armã; pânã la întrebuintarea ierbii de puscã, aceasta fu socotitã un mijloc de distrugere înspãimântãtor, pãstrat la Constantinopol ca un secret de stat. Aceastã nãscocire era asa-zisul „foc marin", numit mai târziu foc grecesc, un amestec de materii explozive si inflamabile, care; înfãsurat în jurul sãgetilor ori sulitelor sau trimis din tuburi de aramã, putea fi aruncat asupra dusmanului. Amestecul acesta chimic avea proprietatea de a arde si în apã si el distruse adesea flotele dusmane, contribuind astfel în largã mãsurã la apãrarea imperiului în aceastã criticã perioadã. Faptul e înregistrat si de cronica lui Mihail Sirianul, la p. 57.
Cronicarul Theophanes, ed. cit., p. 542, vorbeste de KccXAAviKoc; ap/iTEKTCov c*7t6 'HAiounoXecoq Sr>piat Trup ftaXccacnov KcrcaaKe'odaac; TOC TOOV 'Apd6cov ciKacpri LVLTtpr|aLV. Asupra focului grecesc, în care salpetrul era elementul principal, a scris C. Zenghelis, Lefeu gre-geois et Ies armes ã f eu des Byzantins, BZ, 7 (1932)1191.
Arabii ocupaserã (670) Kyzicos, în Propontis, iar în 674, Creta, de unde stãpâneau Marea Egee si în fiecare varã îsi înnoiau atacurile împotriva Constantinopo-lului; totdeauna însã se retraserã fãrã izbândã. Flota
68

imperialã nimici, în sfârsit, în 677, pe coastele Pam-phyliei, flota arabã. Armata de uscat suferi mult de pe urma atacurilor viguroase ale mardaitilor (mardaiti = rebeli, în sirianã) din Muntele Libanus, pe care-1 ocupaserã35, care uniti cu crestini fanatici (mai ales mono-theliti), fãceau dese incursiuni împotriva arabilor. Moawija se vãzu silit a obtine în schimbul unui tribut pacea (3-000 solidi aur), în timpul acesta, imperiul avu ele lucru în Peninsula Balcanicã, unde, de la cãlãtoria lui Constans în Italia, popoarele slave trecuserã tot mai mult în interior, pânã în Thessalia si Epir. Ele amenintarã, în 675, foarte serios, fortãreata imperiului în aceste pãrti, al doilea oras al peninsulei, Thessaloni-cul. Orasul fu atacat de un mare numãr de pirati slavi pe mare si în acelasi timp ele altii pe uscat. Dar toate atacurile furã respinse de apãrarea eroicã a orãsenilor, condusã cu multã energie de arhiepiscopul loan. în 677, apãrurã sub zidurile orasului si avarii, care, însotiti de numerosi aventurieri slavi si bulgari, îsi încercarã, 30 de zile de-a rândul, în zadar, norocul. Biruinta se atribuie aici Sfântului Dumitru, patronul orasului, dupã cum locuitorii Constantinopolului o atribuiau întotdeauna Fecioarei.
3- Bulgarii
O însemnãtate deosebitã o are acum aparitia bulgarilor pe pãmânt bizantin. Acest popor de rasã huno-ono-guricã, dupã Moravcsik36, dupã altii turcã, se arãtase
35 Cedr. I, p. 765-766 (Bonn), cf. Leo Grammaticus, p. 169. * Zur Gesch. der Onoguren, „Ungarische Jahrbiicher",  10 (1930), p. 153 si urm.        .. , .  „•,„, ,, . ,. .„.„c.......„.       ,.,.,    ...
69

întâia oarã peste Dunãre în veacul al V-lea; Zenon îi chemase în 482 împotriva gotilor. Heraklios, am vãzut, încheie aliantã cu Hanul lor Cuvrat (sau Kurt), pe la 634-641, împotriva avarilor. Acum, sub Constantin al IV-lea, bulgarii se despãrtiserã în cinci hoarde, sub fiii lui Cuvrat. Una dintre acestea se asezase în coltul de sud-est al Basarabiei, între Dunãre, Nistru si Marea Neagrã, numit de greci Onglos, iar de vechii slavi, On-glî (a se vedea si latinul angulus), de tãtari, Bugeac, tot „unghiul"37.
De acolo trecurã bulgarii, sub cãpetenia lor Isperich (la bizantini, Asparuch), adesea peste Dunãre, în Moe-sia si peste Haemus, pânã în Thracia. Constantin întreprinse în 679, pe apã si pe uscat, o mare expeditie împotriva lor, fãrã nici o 'izbândã însã. Bulgarii, cunoscând slãbiciunea Imperiului, trecurã, în acelasi an, 679, definitiv peste Dunãre si bizantinii trebuirã sã evacueze tinutul dintre Dunãre si Haemus. Bulgarii îi supuserã pe slavii reuniti din aceste pãrti si întemeiarã un puternic imperiu, care tine, timp de sapte secole, un loc însemnat în istoria peninsulei. Ei se tinurã, pânã în veacul al X-lea, mai mult la Rãsãrit, cãtre Do-brogea si tãrmului Pontului, cãpetenia lor avându-si
37 Theophanes si Nikeph. Patr. dau forma oyXoc;. Bury (în Gib-bon, Decline and Fãli, voi. VI, n. 8) îl identificã gresit cu Niculitel si socoate cã trecerea s-a fãcut sub Constans al II-lea (659). E gresit însã interpretat textul. V. rec. noastrã din BZ 26 (1926), p. 113 la Zlatarski, cf. Besevliev, Zur Chronographie des Theophanes, BZ 27 (1927), p. 35.
însemnat prin fortificatii de pãmânt descoperite la sud de Niculitel (lângã vechiul Noviodunum), acest oras va fi fost probabil cel mentionat în texte sub numele de Preslava Micã.              '
70

resedinta la Pliska, apoi la Preslav, mai înainte Marcia-nupolis, pe fluviul Kamcija. Institutul Arheologic Rus din Constantinopol a fãcut acolo sãpãturi, care au scos la ivealã urmele unui palat, ale unei biserici si mai multe obiecte de podoabã, cu caracter bizantin. Ele aratã influenta Bizantului asupra hoardei barbare, dupã asezarea ei în Balcani38.
Nãvãlitorii se topirã pe încetul în masa slavilor, îsi uitarã moravurile si-si pierdurã limba. Peste câteva veacuri, nu va mai fi vorba aici de slavi si de bulgari, ci de un singur popor: bulgarii, cu limba slavã.
38 K. âkorpil, Inscriptions de l'epoque du premier Empire bulgare dans la region de la Mer Noire (Peninsule des Balkans) (în bulgarã), BS1, 3, 1931, p. 1-6, vorbeste de inscriptiile cunoscute din epoca primului Imperiu bulgar (679-1018), adicã de la Pravis-ta, Sumen, Târnovo (Biserica celor 40 de Martiri), Madara si, în fine, Aboba Pliska. Apartin epocii lui Krum si, mai ales, Omurtag, celei a lui Malamir, Presian, Boris si Simeon, adicã din perioada cuprinsã între 803-927. Autorul distingea coloane cu nume de orase si de bãtãlii. Ele proveneau din resedinta de la Pliska; în continuare, Sceau du prince Boris Michel (852-889) du musee de Varna, BS1, III, 1931, p. 8-10, unde e vorba de un sigiliu de la Boris I, înfãtisând pe o parte bustul Fecioarei orans, cu inscriptia 0<eoTo>KE 6oit$ei Mixar^ ap^ovia Box>Xyapia<;, iar pe cealaltã bustul lui Christos, cu pãrul pe umeri si inscriptia K<-upi>e? 6of|-ftei Mi%aT)A. apxovtoc BouXyapiac,. încã de atunci, autorul considera cã Boris si-a petrecut ultimii ani din viatã în calitate ele cãlugãr în mãnãstire, la Pliska, fiind îngropat în biserica clin citadela capitalei. si-a pregãtit singur mormântul, în biserica înãltatã de el îndatã dupã botez.
O altã inscriptie, publicatã si de E. Kalinka, Antike Denkmãler in Bulgarien („Schriften der Balkan-Kommission. Antiquarische Abteilung", IV, Viena, 1906), cu unele greseli de transcriere, provenientã nesigurã, dar gãsitã, se pare, la Cerven, vechi oras fortificat, situat la 25 km sud de Rusciuk (= Russe), a fost studiatã de
71
NICOLAE   BANESCU
Huno-bulgarii întemeiaserã un imperiu la nord de Caucaz. El a fost, la mijlocul secolului al VH-lea, sfãrâmat de chazari, marea putere barbarã de la nordul Pontului în aceastã epocã. Pe când o parte a bulgarilor a cãzut sub puterea chazarilor, mai multe triburi si-au pãrãsit locuintele. O hoardã mai mare, sub Isperich, s-a îndreptat spre vest si s-a asezat la gurile Dunãrii, prin al saptelea deceniu al secolului al VH-lea. Constantin al IV-lea, dupã încheierea pãcii cu arabii, pregãti o expeditie împotriva acestui popor, dându-si seama de primejdia ce o prezenta pentru imperiu asezarea lui la frontierã. Flota condusã de împãrat acosta la nordul gurilor fluviului, iar o armatã de uscat trecu de asemenea din Dobrogea peste Dunãre. Expeditia n-avu însã nici un rezultat, operatiile fiind anevoioase în acele regiuni pline de bãlti, si împãratul, bolnav, îsi pãrãsi trupele, care se retraserã si ele. încurajati de aceastã neizbândã a imperiului, bulgarii trec fluviul si se asazã aproape de Balcani, unde aflarã opt triburi slave, care furã supuse.39
H. Gregoire, Une inscription datee au nom du roi Boris-Michel de Bulgarie, „Byzantion", 14, 1939, p. 227-234, care a recitit-o în sensul cã monahul si arhidiaconul mort la 5 octombrie 870 era nepotul unui episcop numit Nicolae. Scris în greceste, ca si în cazul celorlalte inscriptii protobulgare, textul inscriptiei este de o considerabilã valoare istoricã, fiind gravatã chiar în anul în care patriarhul Ignatios instituia, la cererea lui Boris-Mihail, ierarhia noii biserici bulgare. Regele primea acum titulatura nouã, eleni-zatã si crestinã. Vechiul titlu ele maiestate al hanilor bulgari (t>6r|yfi) apare aici tradus, ceea ce aratã evitarea terminologiei protobulgare: -06117n este redat astfel prin e-DKXefiq, adicã „glorios", în chip similar, papa loan al VUI-lea (872-882) se adresa suveranului bulgar prin acelasi termen (glorioso regi).
H. Gregoire a emis supozitia cã episcopul Nicolae din inscriptia de mai sus ar putea fi cel dintâi episcop al bulgarilor, care a dobândit ordinatiunea sacerdotalã din partea patriarhului bizantin Ignatios.
39 V. Dujcev, Protobulgares et Slaves, „Annales de l'Inst. Konda-kov" C=SK), 10 1938, p. 145 si urm., care a arãtat, împotriva lui Zla-tarski, cã slavii n-au încheiat un tratat cu bulgarii, ci au fost supusi.
72

J. Bury40 crede cã Olgos de la Theophanes trebuie înteles ca „fortãreatã", deoarece cronicarul dã ca echivalent 6x<>pcona, dar acest termen caracterizeazã situatia strategicã bunã a locului, care e ca o întãriturã41. în ce priveste istoria timpurie a bulgarilor, J. Bury42 sublinia faptul cã Bulgaria si Rusia sunt tãri slave, bulgara si rusa sunt limbi slave, dar e un fapt istoric important cã adevãratii bulgari si adevãratii rusi, care au creat aceste state slave, nu au fost ei însisi slavi si n-au vorbit limbi slave. Intrusul rus a fost un teuton (scandinav); el apartinea aceleiasi familii in-do-europene ca si slavii pe care i-a cucerit. Dar intrusul bulgar era un tãtar cu afinitãti etnice cu totul diferite de poporul pe care 1-a supus, în amândouã aceste cazuri cuceritorul a fost asimilat, si-a uitat treptat propria limbã si a învãtat limba supusilor sãi; în amândouã cazurile, el a dat numele rasei sale proprii statului pe care 1-a întemeiat. si amândouã cazurile învedereazã acelasi adevãr privitor la slavi: puterea lor mare de asimilare si lipsa de instinct politic si fortã, care sunt necesare pentru crearea si organizarea unei uniuni politice. Atât Bulgaria, cât si Rusia au fost create de strãini.
(1) întâlnim întâia oarã pe bulgari în secolul al V-lea, dupã sfãrâmarea imperiului lui Attila. îi vedem atunci asezati undeva la nord de Dunãre - e mai bine sã spunem cã între Nipru si Dunãre - si uneori apãrând la sudul Dunãrii. (2) îi vedem apoi, un secol mai târziu, ca supusi imperiului avar. Ei erau strâns legati de utiguri si kutriguri. (3) Evenimentul urmãtor important în istoria bulgarilor este sfãrâmarea imperiului avarilor. La aceastã sfãrâmare ei au ajutat, în domnia lui Heraklios, regele bulgar Kurt se revoltã contra haganului avarilor si face aliantã cu Heraklios, cãtre sfirsitul domniei acestuia (635-636)43.
40  The Chronological Cycle of the Bidgarians, BZ 19 (1910), p. 127-144.
41 V. recenzia noastrã la Istoria statului bulgar în Evul Mediu (în bulgarã) a lui V. Zlatarski, BZ, 26 (1926), p. 113-116.
42 Decline and Fãli, voi. VI, n. 8.
43 Nikephoros, p. 24, ed. de Boor, îl numeste pe Kuvrat „stãpâ-nitorul unogundurilor". >.J:..    . ...               ,»..,-•.
73
NICOLAE   BANESCU
în acest timp, bulgarii (onogunduri) si tovarãsii lor utiguri par a fi fost uniti sub un rege comun. Kurt e desemnat ca stãpân al utigurilor. (4) Curând dupã aceea, sub al doilea succesor al lui Kurt, anume Isperich, bulgarii trec Dunãrea si se asazã pe malul drept, lângã guri, la Oglos, însemnat prin fortificatii de pãmânt, la sud de Niculitel (lângã Vechiul Noviodunum). Acest oras a fost probabil mentionat în timpul din urmã sub numele de Preslava cea Micã. Data acestei miscãri la sudul Dunãrii apare dintr-un document bulgar (Lista regilor): 659-660 (nu 679, cum s-a presupus dintr-o notitã compusã în Theophanes, opinie care este falsã).
Bulgarii de la Dunãre aveau rude departe în est, care, în secolul al X-lea, trãiau între Volga si Kama. Ei erau, în general, cunoscuti ca bulgarii ele pe Volga si ca bulgarii din Afarã. tara lor era distinsã ca Bulgaria Neagrã de Bulgaria Albã de la Dunãre. Orasul acestor bulgari a fost distrus de Timur, dar numele sãu s-a pãstrat încã în satul Bolgary din districtul Kazan. Cãtre sfârsitul secolului al IX-lea, religia mahomedanã începu a prinde rãdãcini printre bulgarii de pe Volga si convertirea lor era completã în anul 922. Avem o bunã povestire despre tara lor si obiceiurile lor la cãlãtorul arab Ibn Fozlan.
Bulgarii din Afarã trebuie distinsi de bulgarii din Interior, care erau identici cu utigurii, situati în vecinãtatea Mãrii de Azov.
Cele mai importante inscriptii'1' îi amintesc, pe Omurtag si urmasul sãu Malamir. Una aminteste fundarea Preslavei de cãtre Omurtag, care avea sã înlocuiascã Pliska. Alta, pe un stâlp de piatrã de marmurã într-o bisericã din Târnovo, stabileste cã ace-
"' / Buiy, loc cit., nota 9: Lista vechilor hani bulgari. Cf. acelasi: The Chronological Cycle oftbe Bulgarians, în BZ, XIX, p. 127 si urm., Vinech e socotit identic cu Sabinos (ginerele lui Kor-misos), iar Baian este identic cu Paganos.
Idem, în Gibbon, Decline and Fãli, voi. VI, nota 10: Vechi inscriptii bulgare, analizeazã pietre cu inscriptii grecesti aflate în diferite pãrti ale Bulgariei. Unele la Pliska, vechea capitalã bulgarã (nord-est de Sumla, lângã satul modern Aboba).            ,
74

lasi han a clãdit o nouã casã pe Dunãre si un mormânt între aceastã casã si vechiul palat (la Pliska). Noua casã era probabil lângã Tutrakan (vechea Transmarisca). Mai e mormântul identificat cu o movilã la Mumdzhilar. Altã inscriptie aminteste termenii tratatului de 30 ani încheiat ele Omurtag cu Leon al V-lea în 815-816. A fost gãsitã la Suleiman-Keui.
J. Bury"" sustine cã Primul Imperiu Bulgar se întindea la nord de Dunãre, cuprinzând Valahia, Basarabia, Transilvania, având ca argumente principale surse bizantine ca Anonimul lui Leon al V-lea (BoDXyapta EKevftev TOU "loipoi) rcota^o-u; bulgarii vindeau sare moravilor si ea era din minele Transilvaniei), precum si Geograful bavarez.
G. Echer* sublinia faptul cã bulgarii n-au fost nici în patria lor primitivã, între Don si Cuban. nomazi, ci un popor asezat, care lucra pãmântul si crestea vite. Asa-i aratã descrierea scriitorilor arabi. Ei au adus deci o culturã însemnatã când s-au asezat, la finele secolului al VH-lea, în Moesia: cultura protobulgarã.
Valurile sunt  romane  (în  Basarabia,  Dobrogea,  Moesia).
Constructiile nu duc la rezultate sigure, în ce priveste palatul din Pliska, fundamentele sale. B. Filov le apropie de ale Sassani-zilor. J. Bury comparã marele palat din Pliska cu Magnaura si Tri-konchos din Constantinopol si crede cã au fost întrebuintati zidari greci, cã hanul Kruin a aclus din suburbiile Constantinopolului coloane. Influentele bizantine în aceste prime constructii sunt, cleci, vizibile.
E sigur cã unogurii-bulgari din Caucaz deja în veacurile V-VII aveau orase si au adus cu ei cunostinte arhitectonice. E. Darko
15 Ibidem. nota 11 (Limitele de Nord ale Primului Imperiu Bulgar).
Vezi si lucrarea mea Vechiul Stat Bulgar si tãrile Române, „Analele Academiei Române, Memoriile Sectiunii Istorice", seria III, tom XXIX, Bucuresti, 1947, p. 261-296.
*' Les monuments de la culture protobulgare et leurs relations hongroises, „Acta arhaeologica Musei Nationalis Hungarici", t. VII, Budapest, 1931, cf. E. Darko, în BZ 32 (1932) p. 361-366.
75

crede cã cetatea din Pliska e romano-bizantinã. Formã de trapez, turnuri rotunde la colturi, turnuri la mijlocul zidurilor. Miatev, la Congresul de studii bizantine de la Atena1201, socoteste Biserica rotundã din Preslav de influentã bizantinã, reprezentând reînvierea traditiilor artistice elenistice. Multe elemente elenistice se aflã si în reliefurile din Madara si Stara Zagora (v. Filov, Penei), precum si reminiscente sassanide, în cultura protobulgarã.
Examineazã inscriptiile grecesti aflate în Bulgaria din epoca protobulgarã. Cea mai însemnatã, inscriptia cavalerului din Madara. Lista hanilor bulgari e original în forma unei inscriptii grecesti în veacul al VUI-lea. Limba de culturã a bulgarilor în veacurile VIJI-IX era deci limba popularã greacã si J. Bury presupune cã pietrari bulgari sau bulgaro-slavi care vorbeau greceste au tãiat aceste inscriptii.
Statul vechi bulgar avea o constitutie aristocraticã. Printul, în limba lor, era chan. Alãturi de dânsul, cea mai mare putere o avea Consiliul de sase nobili, po'OictSeq, poXux5eq, boljarii, sefii celor mai de seamã neamuri. Trãiau în poligamie, hanii aveau haremul lor. Eticheta Curtii era de un caracter asiatic. Hanul mânca la o masã deosebitã; sotia îi tinea tovãrãsie. Curtenii mâncau la o anume depãrtare de Print, pe scaune ori lungiti pe pãmânt. Ca pahare se întrebuintau si tigvele umane. Locul ele onoare era la stânga. Justitia era barbarã: se folosea tortura; executiile erau cele mai obisnuite pedepse. La încheierea tratatelor, se jura pe o armã albã si se despicau în douã câini. Cadavrele celor mai ele frunte dintre bulgari erau arse împreunã cu toatã suita lor sau îngropate în tumuli, împreunã cu servitorii si femeile mortului.
Vechii bulgari trãiau numai în rãzboi si pentru rãzboi. Erau un popor rãzboinic si sãlbatic. Drept steag, întrebuintau o coadã de cal. Nici în veacul al X-lea ei
76

n-aveau monede: ca mijloc de schimb se întrebuintau vitei si oi.
4. Politica religioasã a lui Constantin al IV-lea
Constantin al IV-lea îsi câstigã un mare merit prin politica sa fatã de Bisericã. El întelese cã provinciile în care stãpâneau monofisitii erau pierdute definitiv pentru imperiu si cã monothelismul sprijinit de Heraklios si Constans al II-lea nu mai avea ratiune de a exista. De aceea crezu cã e mai folositor sã restabileascã întelegerea cu Roma si Occidentul. El scrise în acest scop papei Donus, la 12 august 678, invitându-1 a-si trimite delegati la Sinodul ecumenic care avea sã restabileascã pacea în Bisericã. Scrisoarea împãratului e însemnatã prin motivele politice care inspirã atitudinea suveranului. Constantin îsi exprimã indignarea vãzându-i pe necredinciosi batjocorindu-i pe ortodocsi si bucu-rându-se de discordiile lor, pe când crestinii, uitând de atacurile barbarilor, nu se gândesc decât a se insulta si a se sfâsia între dânsii. Papa Agatbon, care primi scrisoarea, acceptã propunerile sale. tinu la Roma un Sinod (680), la care fu reprezentat tot Occidentul si în care monothelismul fu osândit. Actele furã trimise împãratului, în acelasi timp în care legatii romani si reprezentantul bisericii din Ravenna plecau la Constanti-nopol. Ei furã primiti acolo cu onoruri si luarã o parte însemnatã la al Vl-lea Sinod ecumenic, care se deschise la 7 noiembrie 680. El tinu aproape un an, pânã la 16 septembrie 681, si restabili pacea religioasã, condamnând doctrina monothelitã si pronuntând anate-
77
NICOLAE   BANF.SCU
mã contra apãrãtorilor ei, patriarhii Sergius, Kyrus, Pyrrhus si papa Honorius.
Pentru a pecetlui acordul stabilit cu papa, Constantin al IV-lea suprimã taxa ce se cerea pânã atunci pentru confirmarea alegerii pontificale, scãzu impozitele ce apãsau asupra patrimoniilor Bisericii si trimise lui Benedict al II-lea bucle din pãrul fiilor sãi lustinian si Heraklios, punînclu-i astfel solemn sub protectia papei.
Putin dupã acest Sinod care aduse linistea în Bisericã, izbucni în familia imperialã un conflict care trebuia sã aibã însemnate urmãri în privinta ordinii de drept a succesiunii. Constantin al IV-lea se hotãrî a-i înlãtura pe fratii sãi, încoronati încã din timpul vietii tatãlui sãu, ca sã asigure tronul fiului sãu lustinian al II-lea. El întâmpinã o mare ostilitate în Senat si armatã, dar nu se intimida, în 681, el le retrase fratilor sãi titlul de împãrat si le tãie nasul. sefii armatei din the-ma Anatolikon furã executati47.
r în cap. sãu „Das Mitkaisertum im mittelalterlichen Byzanz" din lucrarea lui E. Kornemann, Doppelprinzipat und Reichstei-lung im Imperium Romanum, Leipzig und Berlin, Teubner, 1930, se aratã cã „diarhia" lui Augustus (împãrtirea puterii între Princeps si Senatus) a fost sâmburele care a dus la împãrtirea teritorialã în cele douã jumãtãti: Vest si Est. Ostrqgorsky crede cã lovitura de stat datã de Constantin al IV-lea, în 681, prin care el îi înlãturã de la coregentã pe fratii sãi, impusi de armatã, la începutul domniei, ca asociati la tron, a avut drept scop sã-i întãreascã autoritatea de singur stãpânitor (Alleinberrscbaff), cãci el s-a simtit strâmtorat în aceastã autoritate prin asocierea fratilor sãi la tron.
Dolger, în recenzia asupra acestei lucrãri a lui Ostrogorsky (BZ, 33, 1933, p. 136 si urm.), dovedeste însã cã mãsura n-a avut
78

Constantin al IV-lea lãsã posteritãtii o amintire bunã, mai cu seamã pentru politica lui fatã de Bisericã. El s-a silit într-adevãr a readuce pacea în sânul Bisericii dezbinate. La al Vl-lea Sinod ecumenic, 680-681, mo-nothelismul fu înlãturat si ortodoxia restabilitã. Motivele politice furã hotãrâtoare în aceastã privintã. Provinciile monofisite erau definitiv pierdute si pãstrarea Edictului ele uniune nu mai avea nici un rost acum. Pe de altã parte, în luptele sale împotriva uzurpatorilor din Italia, imperiul aflase în papa Vitalian (657-672) un sprijinitor sincer. Pentru ca Italia si Roma sã fie strâns legate de imperiu, trebuiau sã fie luate în seamã cerintele teologiei romane. Amintirea marelui Sergios si a altor cãpetenii ale Uniunii fu condamnatã.
Constantin al IV-lea muri, încã tânãr, în septembrie 685.
5. lustinian al II-lea
Tronul fu ocupat de fiul sãu, în vârstã de 16 ani pe atunci, lustinian al II-lea (685-695; 705-711), cel din urmã din marea dinastie a lui Heraklios si cel mai rãu înzestrat pentru greaua misiune de a conduce impe-
alt scop decât sã asigure tronul fiului sãu lustinian II, asa cum o afirmã Michael Syrus. Intentia împãratului a fost, astfel, sã-i asigure succesiunea urmasului sãu legitim, în locul fratilor asociati. Mai departe, Dolger aratã, împotriva pãrerii lui Ostrogorsky, cã asociatul la tron (Mitregeni) nu avea titlul de autokrator. Pânã în veacul al Xl-lea, cum a arãtat si Heisenberg, „autokrator a fost întotdeauna numai unul", si anume împãratul principal. Asociatul putea primi de la împãrat acest titlu, cum s-a întâmplat cu An-dronic al II-lea (în 1272, când a fost ridicat de tatãl sãu la rang de asociat, Mitkaiser). \
79
NICOLAE   BANESCU
riul. lustinian al II-lea a fost un adevãrat monstru. El îngrozi lumea prin atrocitãtile sale.
Biruinta lui Constantin al IV-lea asupra arabilor adusese linistea în Orient. Tulburãrile ce urmaserã în califat dupã moartea lui Moawija înlãturau si mai mult nelinistea din partea arabilor. Abd al Malik, care venise la califat în anul în care lustinian al II-lea luase mostenirea tatãlui sãu, pentru a-si consolida tronul, reînnoi pacea cu Bizantul. Tratatul încheiat era foarte favorabil bizantinilor: el aducea o urcare a sumei la care se obligaserã fatã de Constantin al IV-lea arabii, si acestia întelegeau a împãrti cu imperiul veniturile ce se scoteau din Cypru, din Armenia si Iberia (condomi-nium financiar).
Linistea din Rãsãrit îi îngãdui lui lustinian al II-lea sã-si întoarcã atentia cãtre Balcani, în 688, el întreprinse o mare expeditie în Macedonia. Triburile slave din acele pãrti furã supuse în parte cu armele, altele se supuserã de bunã voie si recunoscurã suzeranitatea bizantinã. O parte dintre triburi furã strãmutate din locurile lor în regiunile pustiite de arabi ale Bithyniei, în thema Opsikion si colonizati ca soldati. Theophanes vorbeste de 30.000 de slavi, cifrã exageratã, desigur, dar în tot cazul, au fost în mare numãr.
Sistemul acesta îl aplicã lustinian al II-lea si mardai-tilor, populatia rãzboinicã din regiunea Muntelui Ama-nos, care fãcuse mari servicii Bizantului în luptele cu arabii. Ei au fost ridicati de acolo si colonizati ca marinari la Attalia (în Pamphylia), în Peloponez si insula Ke-phalenia, precum si în portul epirot Nikopolis. Theophanes socoteste acest fapt „ciuntirea" puterii bizantine.
80

De asemenea, împãratul a asezat locuitorii din Cypru la Kyzikos, care, în timpul asediului Constanti-nopolului, suferise mult si avea nevoie de marinari experimentati. Aceste colonizãri de soldati întãreau, desigur, puterea militarã a imperiului acolo uncie ea fusese redusã prin invazii. Aceastã strâmtoare atingea interesele arabilor, si lustinian al II-lea intrã în conflict cu ei. în 692, se ajunse la lupta de la Sebastopolis, pe tãrmul oriental al Pontului Euxin (în Armenia secunda), în care armata imperiului suferi o mare înfrângere, din cauza trãdãrii slavilor încorporati de curând. Armenia bizantinã cãzu din nou în stãpânirea arabilor, împãratul se rãzbunã executându-i pe slavii din Bithynia pentru trãdarea conationalilor lor.
Pecetea acelui ocico tucâTcov TCQV âv8poc7r65cov TCQV ZKXa66cov tfiq Bvrh)vcov ETiccpxicxq este datatã ele Pancenko în 650, de Ostro-gorsky mai exact, în 694/695. Charanis crezuse cã lustinian al Il-lea, dupã dezertarea slavilor în lupta de la Sebastopolis cu arabii, i-a exterminat pe slavii colonizati în Bithynia, luând în serios exagerarea lui Theophanes. Dar acesta chiar, dupã cum dovedeste Maricq, spune cã lustinian a ucis femeile si copiii lor, pe slavii rãmasi dintre cei recrutati si dusi la luptã (au fost 30.000, din care 20.000 au trecut la dusman, dupã spusa lui Theophanes). Theophanes spune cã din slavii colonizati în Bithynia, împãratul alese si înrola ca soldati 30.000 si, înarmându-i, le dãdu comandant pe Nebuion si rupse pacea cu arabii, în lupta ce avu loc la Sebastopolis (692), arabii îl convinserã pe strategul slavilor sã fugã la ei cu 20.000 de soldati, provocând înfrângerea bizantinilor, lustinian al Il-lea se rãzbunã (v. ce zice Diehl, Brehier si Charanis, contrazisi de Maricq). în adevãr, fraza lui Theophanes (ed. de Boor, p. 365) sunã astfel: IOTE 'lowmviccvoc; âveîXe TO TO\>TO>V L7KatdA,Lip.a cw ytîvai^i Kai lEKvoiq („atunci lustinian îi masacra pe cei rãmasi dintre acestia, cu femeile si copiii").
81
NICOLAF.   BANESCU
Exista, deci, în Bithynia un functionar însãrcinat a-i administra pe slavii colonizati în aceastã provincie.
Sebastopolis, unde a fost învinsã la 692 armata lui lustinian al II-lea de arabi, e cetatea de pe coasta orientalã a Pontului Euxin, vechea Dioscurias. Mai sus de ea venea altã fortãreatã: (Pityous)48.
Geografia armeanã atribuitã lui Moise de Khorene'211 aratã cã bulgarii au locuit pe Cuban si ei au fugit de la Cuban la Dunãre, când Asparucb era seful lor, nu Kuvrat49.
In epoca acestei domnii se constatã o completare a organizãrii themelor, începutã, cum am vãzut, de He-raklios si continuatã de urrr\asii sãi. Izvoarele bizantine pomenesc în a doua jumãtate a secolului al VII-lea de theme, ceea ce aratã cã organizarea se introdusese bine. Un document din 17 februarie 687 numeste, lângã cele douã Exarchate, cinci theme ai cãror reprezentanti au participat la consiliul imperial: thema europeanã Thracia si cele din Asia Micã: Opsikion, Ana-tolikon, Armeniakon si cea maritimã Karabisianoi.
Thracia fusese creatã, împotriva bulgarilor, de Constantin al IV-lea. lustinian al II-lea a mai creat, pânã la 695, o themã nouã, care cuprindea regiunea Greciei:
48 A. Maricq, Notes sur Ies Slaues dans le Peloponnese et en Bit-hynie, et sur l'emploi de „slave" comme appellatif, „Byzantion", XXII (1952), p. 337-355.
w E. Maricq, ort. cit., I, reproduce pasajele respective ale geografului armean.
Asupra numelui sub care apare Kuvrat, Kurt, Kubersi legãtura ce ar avea cu numele Croatilor, v. art. cit. al lui Maricq, I.
82

Hellas. Celelalte regiuni din Balcani rãmaserã în cadrul vechii Prefecturi de Illyricum, care aveau, în urma pãtrunderii slavilor, o existentã mai mult nominalã.
Arabii erau condusi de califul Abdelmalek (Ab-del-Malek, Abd al-Malik).
Dupã o expeditie împotriva arabilor, în Armenia, acestia înnoiserã pacea cu bizantinii, plãtind-o cu o urcare a tributului si cu o egalã împãrtire a stãpânirii (condominium) în Armenia, în Iberia si Cypru, unde ambele puteri trebuiau sã administreze deopotrivã. Dar strãmutarea mardaitilor1221 din Liban, cea mai bunã barierã pentru imperiu în fata arabilor, fu o mare gresealã a acestui împãrat. El se obligã a lua din vecinãtatea dusmanilor sãi aceastã populatie viteazã si o strãmutã în Asia Micã si în Thracia, în numãr de 12.000, dupã mãrturisirea lui Theophanes, care vede în aceastã mãsurã nechibzuitã o adevãratã „ciuntire a puterii bizantine": Tf|v 'PcofiaiKiiv 5t>vaaTeiav otKpcoTnpuxaaq50. De atunci, imperiul avu a suferi toate nenorocirile din partea arabilor, în locurile acestea, pânã la Armenia IV, lipsite de un sprijin atât de pretios: TtdcvSeivcc KCCKOC 7te7tovi3ev ft TPconavia urce iâv 'Apcx6cov nexpi Toi) vov (Theophanes).
Mai fericit fu lustinian al II-lea în expeditia sa împotriva slavilor. Cei din regiunea Strymonului ajunseserã foarte primejdiosi pentru aprovizionarea capitalei, clin pricina pirateriei ce o exercitau asupra Mãrii Egee. lustinian porni asupra lor si ajunse, biruitor,
50 Theophanes, ed. Bonn, p. 555. Faptul e amintit si de cronica lui Michael Syrianul (v. trad. lui Ed. Dulaurier, p. 58).
83

pânã la Thessalonic. Rezultatul obtinut fu atât de mare, încât lustinian putu sã aplice cu toatã rigoarea una dintre mãsurile obisnuite împotriva învinsilor, strãmutarea în masã din locurile în care se aflau. Ei furã asezati anume în tinuturile Hellespontului, în thema Opsikion, dincolo de mare. 30.000 dintr-însii furã înrolati în armatã si ei pricinuirã, prin trãdarea lor51, înfrângerea pe care o suferi lustinian de la arabi (cu care rupsese pacea în mod imprudent), în 692, la Sebasto-polis, în Armenia Secunda. Urmarea acestei înfrângeri fu cãderea din nou a Armeniei în mâinile arabilor.
Pentru a desãvârsi opera sinoadelor al V-lea si al Vl-lea, lustinian al II-lea convocã un Sinod la Con-stantinopol, în 692. El se tinu în sala cu cupolã, de aceea fu numit in Trullo; sd mai numeste Quinisex-tum. Papa Sergius refuzã sã semneze actele.
Neizbânda aceasta, cheltuielile nebune pe care le reclama mania de a clãdi a lui lustinian al II-lea si care pricinuiau o mare împovãrare financiarã, unite cu violente si cruzimi, fãcurã ca ura împotriva domniei lui lustinian al II-lea sã ajungã la extrem. Când, în 695, Leontios, un general, se rãzvrãti împotriva împãratului, locuitorii si clerul se unirã cu dânsul. Multimea din Constantinopol îi mãcelãri pe favoritii lui lustinian si îl proclamã împãrat pe Leontios. lustinian1231 fu surghiunit la Cherson, dupã ce i se tãie nasul.
Astfel se înlãtura familia domnitoare a lui Heraklios, dupã 85 de ani de stãpânire. Urmãrile furã nefericite pentru imperiu, cãci diadema împãrãteascã va fi acum,
Leo Grammaticus, p. 163. Theophanes.
84

timp de douã decenii, în mâinile trupelor, care, în aceste douã decenii, vor ridica sase împãrati.
Domnia scurtã a lui Leontios (695-698) e însemnatã prin pierderea definitivã a Africii. sefii arabi, care de mult se aflau în lupte cu bizantinii si cu berberii din Africa, pãtrunseserã înãuntrul tãrii, între Sirte, Atlas si Ocean. Triburile berbere duserã o luptã aprigã împotriva arabilor, îi alungarã în 683 din Kairuan. Ber-beria se ridicã alãturi de bizantini contra lor. Câtiva ani, Islamul trece printr-o mare crizã, dupã moartea lui Moawija (680) si nu reuseste nimic pânã se restabileste ordinea. Abd Al-Malik îsi consolideazã stãpânirea. Sub noul guvernator Hassan, arabii reiau aceastã fortãreatã si se aruncã asupra berberilor la Vest. Ko-saila, seful acestora, cade în luptã (688). în 657, printr-o loviturã îndrãzneatã, arabii cuceresc chiar Carta-gina. O flotã bizantinã, condusã de patriciul loan, izbuteste a pãtrunde în port si a pune din nou mâna pe Cartagina. Dar arabii aveau atunci mai multe mijloace decât bizantinii. Abdel Malek trimise îndatã întãriri pe apã si pe uscat spre Numiclia si, în 698, Hassan zdrobi rezistenta armatei bizantine la Utica si Cartagina cãzu din nou, pentru totdeauna^2.
Patriciul loan se întoarse spre Constantinopol pentru a lua întãriri. Pe drum, în Creta, trupele instigate si temându-se a se întoarce învinse, se rãzvrãtirã si-1 proclamarã împãrat pe Apsimaros, amiral sau drongarios al themei Kibyrraiotilor, TOOV Ki6t>ppaicoTCOv, din sud-vestul Asiei Mici, sub numele de Tiberios al III-lea
52 Ch. Diehl, L'Afrique byzantine, livre X, chap. I-II.                '•
85
NICOLAE   BANESCU
(698-705). Acesta intrã în Constantinopol si Leontios fu depus si deportat, cu nasul tãiat, într-o mãnãstire ele pe Coastele Dalmatiei124'.
Noul împãrat luptã cu noroc împotriva arabilor, în Asia. Fratele sãu, Heraklios, în fruntea trupelor asiatice, îi bãtu de mai multe ori pe arabi, la Samosata si în Cilicia. Dar, din nenorocire pentru imperiu, cruntul lustinian se întoarce iarãsi pe tron. El se refugiase din Cherson la haganul chazarilor1251, asezati între Nipru si Don, si o luase în cãsãtorie pe sora haganului. Urmãrit de la Constantinopol, scãpã, prin energia sa cunoscutã, clin mâinile emisarilor haganului, care fusese corupt de bizantini pentru a-1 ucide si, de la Phanagoria, unde se retrãsese cu sotia sa Theodora, el izbuteste sã se strecoare pe o barcã de pescar pânã la gurile Dunãrii. Acolo intrã în legãturã cu hanul bulgarilor, Ter-vel, urmasul lui Isperich, îi fãgãduieste multe daruri si pe fiica sa de sotie, ca sã-1 ajute a-si recâstiga tronul pãrintesc, în primãvara anului 705, o armatã ele bulgari si ele slavi îl aduce în fata Constantinopolului. în curând, prin viclenie, cu ajutorul vechilor partizani ai familiei, izbuteste a pãtrunde în oras. El se urcã iarãsi pe tron, cunoscut de astã datã sub numele de Rhinot-metos, rãsplãtind pe hanul bulgar cu titlul de „Caesar" si cu bogate daruri, precum si cu cedarea unei pãrti elin Thracia, dincoace de Balcani. Capitala suferi atunci toatã rãzbunarea fiorosului împãrat. El si-o aduse elin tara chazarilor pe Theodora si pe fiul sãu, nãscut în acest timp si-i încorona cu pompã în Sfânta Sofia. Copilul, numit Tiberius, fu asociat la tron. Ororile sale rãzbunãtoare începurã cu o scenã care nu se sterse niciodatã clin memoria poporului la Constantinopol.
86

lustinian Rhinotmetos îsi sãrbãtori întoarcerea prin curse strãlucite la Hippodrom. El se asezã pe un tron înalt, iar picioarele sale se odihneau pe grumajii celor doi uzurpatori ai imperiului, Leontios si Tiberios, în timp ce plebea orasului îl aclama cu vorbele Psalmis-tului: „ai umblat pe serpi si pe vipere, ai cãlcat în picioare leu si balaur" (ETU oca7u5oc KCU 6cxcriXicKov ETteâriq, KCU LKâ.ir\cac, /Vâovta KCU SpccKOVTa) (Theo-phanes, 574). Dupã aceea, îi decapita pe amândoi. Patriarhul Callinicos, care-i încoronase pe uzurpatori, fu orbit si surghiunit în Roma. Toti militarii de seamã ai partidei potrivnice furã ucisi în felurite chipuri, numerosi orãseni si soldati avurã aceeasi soartã. Cu gândul la rãzbunãrile sale, lustinian al II-lea nu se mai ocupã de dusmanii imperiului.
Arabii reusirã, deci, sã pãtrundã în provinciile Asiei Mici, cucerind Tyana (709)'261, fapt care însemna o mare pierdere pentru apãrarea regiunii. La fel ele rãu mergeau lucrurile si în Apus. Musa Ibn Nocayr [Musa ibn Nusayr], care-1 înlocuise pe Hassan la Kairuan, ajunge pânã sub zidurile Ceutei (septembrie, anul 706), apãrate eroic de cornitele Iulian. Dar dupã câtiva ani, acesta a fost chemat împotriva vizigotilor, sfâsiati de lupte interne; Tarik a trecut atunci în Spania, unde s-au instalat arabii, punând capãt stãpânirii vizigote.
în acest rãstimp, lustinian îsi folosea ostirile pentru pedepsirea oraselor Ravenna si Cherson, pe motiv cã tinuserã cu adversarii sãi. Guvernatorul acestui oras împreunã cu arhiepiscopul Felix furã trimisi la Constanti-nopol. lustinian îi executã cu multã cruzime, singur episcopul fiind orbit si exilat la Cherson, de unde avea sã se întoarcã dupã cãderea tiranului, pentru a muri la
87
N1COLAF.   BÃNESCU
Ravenna. Epitaful gravat pe sarcofagul sãu din biserica Sân Apollinare în Classe avea sã aminteascã nefericirile nenumãrate pe care le îndurase pentru patrie53.
în acele împrejurãri a fost mistuit de flãcãri si portul Classis. Altã oaste a fost trimisã la Cherson (710), cu ordinul de a trece prin sabie toatã populatia si a suprima libertãtile de care se bucura orasul, care a fost ocupat fãrã nici o rezistentã, fiind ucisi o multime ele locuitori, împãratul a poruncit sã fie adusi la Con-stantinopol toti cei care fuseserã crutati. Cea mai mare parte a flotei a pierit însã din cauza furtunii, pe drumul de întoarcere cãtre Constantinopol. lustinian a trimis atunci o a doua flotã, pentru a rade orasul de pe fata pãmântului. De data aceasta, locuitorii s-au ridicat la luptã pentru a rezista, cerând si ajutorul chazarilor. Temânclu-se de lustinian, întrucât nu-i executase ordinele întocmai, garnizoana lãsatã în Cherson a trecut de partea revoltei, în fruntea cãreia s-a plasat atunci Bardanes (Vardan), un ofiter de origine armeanã. El a fost proclamat împãrat, luând numele de Philippikos.
Aflat cu ostile sale în Asia Micã, lustinian trimitea o flotã contra uzurpatorului, dar aceasta a trecut de partea revoltei, pornind cu totii spre Constantinopol. Pãrãsit de ai sãi, tiranul a fost ucis de Elias, sau Ilie pro-tospãtarul. Capul sãu a fost plimbat în vârful unei lãnci pe strãzile capitalei, apoi trimis la Ravenna si la Roma, pentru ca toti cei care suferiserã de pe urma lui sã se bucure de soarta sa tragicã. Fiul sãu, Tiberios, era omorât în acelasi timp la Constantinopol, fiind smuls cu cruzime clin altarul unde-1 dusese doica sa si jun-
w Ch. Diehl, Choses etgens de Byzance, Paris, 1926, p. 200 si urm.
88

ghiat ca un miel. Dinastia lui Heraklios, care mântuise imperiul de persi si de arabi, era nimicitã cu totul.
lustinian al II-lea cobora din Heraklios, ai cãrui ultimi ani au fost tulburati de o stranie boalã .mentalã, un fel de neurastenie, care se manifesta prin fobii. lustinian se pare cã a pãstrat aceastã mostenire fatalã, care se vede în actele sale.
Avea numele gloriosului lustinian si aceasta 1-a obsedat tot timpul domniei. A avut, ca marele sãu omonim, iubirea gloriei, a constructiilor mãrete. Cãuta sã-1 aminteascã prin întreprinderile sale militare, prin politica sa religioasã.
Douã primejdii mari amenintau atunci imperiul: în Peninsula Balcanicã, bulgarii, în Asia, arabii. Pe cei dintâi îi atacã, pornind apoi contra slavilor de pe Strymon. Cu cei din urmã el reînnoise în anul 688 pacea, încheiatã mai înainte si încã în conditii bune pentru Bizant: un fel ele condominium financiar se stabilea între cele douã puteri contractante - în Cipru, în Iberia si Armenia, împãratul fãcu însã o concesie imprudentã la cererea califului: îi strãmutã pe mardaitii din Liban în Asia Micã, în Peloponez si aiurea.
Dar curând dupã aceea el rupse pacea cu arabii. Pretextul ar fi fost cã suma pe care o plãteau arabii, în monede de aur bizantine, fusese înlocuitã acum de Abd al-Malik cu monede de-ale lui. Urmãrile au fost dezastruoase: la Sebastopolis, slavii din armata imperialã trecurã în mare parte la arabi si bizantinii suferirã o mare înfrângere (692). Armenia se revolta în acelasi timp si intra iarãsi sub stãpânirea arabilor. lustinian se rãzbunã în mod crunt, executându-i în masã pe slavi pentru trãdarea lor de la Sebastopolis. Din ordinul sãu, furã adunati în golful Nicomediei slavii care mai rãmãseserã si masacrati fãrã deosebire.
Politica sa religioasã stârni de asemenea nemultumiri. El era religios, pe monede se intitula servus Christi, iar pe revers era gravatã imaginea lui Christos. El convocã (692) Sinodul zis Quini-sextum, pentru cã acesta avea drept obiectiv sã completeze deciziile Sinodului al V-lea (553) si ale celui de-al Vl-lea (680). Canoanele promulgate de aceastã adunare sunt curioase prin ceea ce ne aratã cu privire la moravurile epocii. Se vecie câte obiceiuri pãgâne se pãstrau în societatea crestinã. Se sãrbãtoreau, ca altã
89
NICOLAE   BÃNF.SCU
datã, Bnt.ma.lia, în cinstea lui Baccbus, iar altã sãrbãtoare era în onoarea lui Pan. în fiecare lunã, de lunã nouã, se aprindeau dinaintea caselor focuri mari, peste care sãreau tinerii. La culesul viilor se cântau cântece în onoarea lui Baccbus. Oamenii se costumau, îsi acopereau fata cu mãsti comice, satirice sau tragice, se reprezentau minuni, balete, la care se amestecau si femeile. Superstitia era foarte rãspânditã. Vrãjitori, ghicitori, vânzãtori de amulete, astrologi gãseau ascultare la cei creduli; existau sarlatani de tot felul, care înselau sufletele simple - spun canoanele Sinodului; plimbau pe strãzile Constantinopolului ursi si alte animale si le vindeau pãrul ca leac împotriva bolilor sau ca talisma-ne împotriva primejdiilor. Asemenea obiceiuri din vremuri pãgâne se interziceau, ca de altfel si studentilor faptul de a da reprezentatii teatrale.
Moralitatea acestei societãti nu era mai bunã decât religia sa. Chiar la oamenii Bisericii, jocul, camãtã, simonia s.a. erau lucruri obisnuite. Cãlugãrii trãiau în lume, mergeau la teatru, la curse, luau parte la serbãrile cele mai veâele. Femeile care intrau în mãnãstiri se duceau la altar împodobite cu pietre scumpe, „pãrând a regreta - zice Sinodul - frivolitãtile lumii". „Oricine, zice canonul 90, îsi frizeazã sau întocmeste pãrul în chip afectat, cu scopul de a-l seduce pe aproapele sãu, va fi excomunicat."
Patriarhul Sergius, supãrat cã n-a fost consultat mai dinainte si observând în hotãrârile Sinodului oarecare ostilitate împotriva Bisericii Romei, a refuzat a le primi. Papa de asemenea. lustinian era violent, el dãdu ordine ca papa sã fie arestat si adus la Con-stantinopol. Dar când se auzi pentru ce a venit trimisul imperial, protospãtarul Zacharia, militiile din Ravenna si Pentapolis venirã la Roma sã-1 apere pe papã. lustinian nu avu timp sã se rãzbune. Nemultumirea generalã dezlãntui revolutia. Marele logofãt Theo-dot, un fost cãlugãr, aspru, cãruia împãratul îi lãsã mânã liberã pentru a-i procura banii de care avea nevoie pentru luxul si constructiile lui, teroriza lumea pentru a-i smulge bani. Eunucul stefan Persanul, pe atunci sakellarios, era, dupã expresia lui Theo-phanes, o adevãratã „fiarã sãlbaticã". lustinian îngãduia totul pentru a-si ridica constructiile, care costau enorm. Spre a lega sala tronului, Triclinium de aur cu palatul Daphne si cu circul, el
90

ridicã douã sãli somptuoase: Lausiakos si cea numitã dupã dânsul lustinianos, împodobitã cu mozaicuri si aur.
Unul dintre generalii ilustri, Leontios, strateg de Anatolikon, fusese arestat în urmã cu câtiva ani. în 695, fu pus în libertate si numit guvernator al themei Hellas. Mai înainte, în închisoare, doi cãlugãri, prieteni, dintre care unul era astrolog, îi preziseserã cã într-o zi va fi împãrat. Când a fost sã plece, pe cheiul din Con-stantinopol, prietenii 1-au îndemnat sã-i urmeze. S-au dus la praeto-rium, 1-au legat pe prefect, dând drumul închisilor, multi fiind oameni de arme, apoi toti, cu Leontios în frunte, se aruncarã în Forum Augustaeon si strigarã multimii sã vinã la Sfânta Sofia. Acolo pãtrund la patriarh, pe care-1 atrag de partea lor. A doua zi, revolutia era dezlãntuitã. lustinian e târât în Hippodrom în huiduielile multimii, i se taie nasul si o corabie fu hotãrâtã a-1 duce la Cherson, în exil. Consilierii nefasti furã ucisi.
La Cherson, lustinian stãtu câtiva ani, hrãnind mereu nãdejdea de a se întoarce pe tron. Locuitorii, nelinistiti de agitatia lui, se hotãrârã a scãpa ele el sau a-1 preda împãratului. Aflând la timp - era în 702 sau 703 -, el fugi la haganul chazarilor, cerân-du-i protectie. El fu primit ca împãrat, cu mari onoruri. lustinian se cãsãtori cu sora haganului, care primi numele imperial de Theodora. Perechea imperialã se asezã sub protectia haganului la Phanagoria, uncie lustinian îsi pregãtea viitorul. Toate acestea nelinistirã Curtea de la Constantinopol, unde domnea Tiberios. Acesta trimise emisari la hagan, pentru a-1 determina sã-1 predea pe lustinian viu sau mort. Haganul, atras de promisiunile bizantine, trimise o gardã, sub cuvânt sã-1 pãzeascã, dar în realitate pentru a-1 supraveghea, doi credinciosi având ordin de a-1 asasina. Un senator al haganului dezvãlui complotul Theodorei, si aceasta îl înstiinta pe lustinian. El îi atrase pe cei doi emisari care trebuiau sã-1 ucidã si-i omorî. Trimise pe Theodora la fratele ei, se aruncã în barca unui pescar si debarcã, în 704, lângã Cherson. Chemã câtiva credinciosi, în ascuns, si porni cu corabia. Cu toatã furtuna, ajunse la gurile Dunãrii. Acolo se prezentã lui Tervel, hanul bulgar, îi ceru sã-1 ajute a-si recãpãta tronul, promitându-i bani, titlul de Caesarsi mâna fiicei sale. Acesta primi, porni cu o mare armatã spre Constantinopol. lustinian asedie orasul, pãtrun-
91

se cu ajutorul câtorva prieteni din oras prin apeductul lui Valens, cu putini oameni, în cetate si ocupã o parte, instalându-se în palatul Blachernae. Orasul, speriat, se supuse. Tiberius fugi în Bi-thynia. Heraklios, fratele sãu, fu prins cu statul sãu major si toti furã spânzurati de-a lungul zidului. Tiberius fu prins de asemenea si Leontios adus; cei doi furã purtati în Hippodrom, în batjocurile plebei, cu lustinian triumfãtor, tinându-si picioarele pe grumazul lor, apoi decapitati în Kynegion.
6. Instabilitatea din perioada 711-717
Philippikos (decembrie 711-iunie 713) nu era însã omul de care avea nevoie imperiul în aceste grele momente. Bulgarii, sub pretextul rãzbunãrii lui lustinian, întreprinserã o expeditie pânã aproape de portile capitalei, iar arabii fãcurã progrese simtitoare în rãsãritul Asiei Mici. în 712, cãzurã în mâinile lor Amaseia si Mistheia (în Isauria), iar în 713, Antiochia Pisidiei. Sub influenta clerului oriental, Philippikos dãdu monothelismului încã o datã o biruintã de scurtã duratã, înlãturãprintr-un edict hotãrârile Sinodului al Vl-lea ecumenic si declarã monothelismul singura doctrinã a Bisericii. La Roma, împãratul fu socotit eretic si papa Constantin I, ca apãrãtor al dreptei credinte, luã atitudine contra lui. O miscare a trupelor the-mei Opsikion puse capãt domniei sale, la 3 iunie 713. Fu orbit si înlãturat.
Un demnitar civil, protoasekretis (secretarul) Arte-mios fu încoronat împãrat, sub numele de Anastasios al II-lea (iunie 713-august 715). Acesta potoli spiritele în plan religios, restabilind îndatã ortodoxia.
în anul 715, la Curtea din Damasc, Sulaiman, care urmase califului Walid, hotãrî pregãtiri uriase, pe mare
92

si pe uscat, pentru o expeditie care trebuia sã punã capãt stãpânirii bizantine. Anastasios, informat de aceste planuri, luã cele mai mari mãsuri pentru a preîntâmpina primejdia. El reparã si întãri zidurile; umplu magaziile si arsenalele, îngrãmãdi la ziduri masinile care aruncau pietre, sulite si foc. în acelasi timp, dãdu ordin fortelor militare sã se adune la Rhodos, pentru ca sã-i atace pe arabi si sã distrugã munitiunile navale ale dusmanului, pãdurile de chiparosi care se scoseserã din Liban si se îngrãmãdiserã pe coastele Feniciei pentru serviciul escadrei egiptene. Dar lasitatea sau perfidia trupelor themei Opsikion, obisnuite cu rãzvrãtirea, zãdãrnici toate aceste precautii. Abia ajunse la locul de adunare, ele se rãscularã, pornirã înapoi pe uscat, se oprirã la Adramyttion (Mysia, în fata insulei Lesbos) si proclamarã ca împãrat un functionar provincial obscur, Theodosios al III-lea (sfârsitul lui august 715-martie 717), care, fãrã voia lui, fu ridicat pe tron dupã câteva luni de rãzboi civil. Capitala cãzu în mâinile rãsculatilor. Dar cei mai însemnati generali, Leon, strategul themei Anatolicelor si Artavasdos, strategul themei Armeniei, nu voirã a-1 recunoaste pe noul împãrat, care avu o domnie foarte scurtã (715-717)1271.
Leon 1-a atras de partea sa pe Artavasdos, strategul themei Armeniakon, dându-i-o pe fiica sa de sotie.
în vremea aceasta, Sulaiman îsi încheiase pregãtirile si arabii nãpãdiserã Asia Micã, înconjurând puternica fortãreatã Amorion, o cetate a imperiului, situatã în pãrtile nord-estice ale Phrygiei. Leon a intrat în tratative cu ei, încheind chiar un tratat.
93
NICOLAF,   BANESCU
Asigurat astfel din spate, el a pornit cãtre Constanti-nopol. In urma tratativelor începute pe malul Bosforului, Theodosios renunta la coroanã, pentru a-si petrece restul vietii în cãlugãrie, la Ephesos. Leon era recunoscut astfel ca împãrat la 25 martie 717, fiind încoronat de patriarhul Germanos.
Dinastia lui Heraklios îsi îndeplinise o mare misiune în istoria imperiului. Un veac întreg, ea a purtat cele mai grele lupte împotriva noilor cuceritori si a fost capabilã sã opreascã înaintarea lor nãvalnicã asupra lumii.
[CRIZA ICONOCLASTÃ. AL DOILEA TRIUMFAL ORTODOXIEI]
A.
[DINASTIA SIRIANÃ („ISAURIANÃ") sI PRIMA FAZÃ A ICONOCLASMULUI]
1. Leon al IlI-lea si începuturile iconoclasmului
Leon al IlI-lea (717-740), numit „Isaurianul", deschide o nouã epocã în istoria Imperiului bizantin. El urcã pe tronul acestui imperiu într-unul dintre cele mai grele momente. Arabii smulseserã bunã parte dintre provinciile Orientului si continuau sã ameninte foarte serios însãsi capitala imperiului. Acesta era mãrginit acum numai la Asia Micã, la provinciile europene, reduse mult si acestea de pe urma necontenitelor incursiuni ale barbarilor de la Dunãre, precum si la partea sudicã a Italiei. Armata, slãbitã de atâtea mari sfortãri, nu mai avea coeziunea de odinioarã; ea îsi pierduse, din pricina deselor uzurpatiuni din urmã, spiritul de disciplinã care fãcea tãria ei. Finantele statului erau cu totul sleite. tinuturile, pustiite necontenit ele rãzboaie si în urmã de tot si de ciumã, care se întinsese si în orase, rãpind câteva sute de mii de oameni, se depopulaserã; industria si comertul, adânc lovite de nesiguranta adusã ele incursiunile pe mare si pe uscat ale arabilor, aruncaserã populatia în mizerie. Peste toate aceste scãderi plana primejdia mare a cuceririlor arabe, care dãdeau asalt Constantinopolului, amenintând a desfiinta cu totul imperiul.
Leon al IlI-lea întreprinse cu energie opera ele mântuire si, prin reformele sale, izbuti sã redea imperiului puterea de a birui dificultãtile interne si de a face fatã primejdiei ce-1 ameninta serios din afarã. Urmasii sãi
97
NICOLAE   I5ÃNESCU
furã ele asemenea oameni ele stat energici si acestei dinastii îi datorã imperiul regenerarea sa, care-i asigurã mai departe existenta.
înainte de a intra în povestirea actelor acestei domnii însemnate, sã lãmurim pe scurt o gresealã care s-a transmis necontenit pânã astãzi, cu privire la întemeietorul puternicei dinastii siriene. Leon al III-lea e cunoscut sub numele de „Isaurianul", iar numele acesta n-are nici un temei istoric. Leon si familia sa n-au nimic de-a face cu Isauria. De aceea numele acesta nu se întâlneste niciodatã în literatura contemporanã. El nu se cuprinde nici în titlul cãrtii tactice compuse de acest împãrat si se datoreazã numai unei simple greseli a cronicarului Theophanes (începutul veacului al IX-lea), cum a dovedit K. Schenk, într-un articol din revista „Byzantinische Zeitschrift" (art. Kaiser Leons III. Walten im Innern, V [1896], p. 296 si urm.).
Theophanes scrie la anul urcãrii pe tron a lui Leon al III-lea: Torncp TCO ETEI AECOV L6aaiA,ei)0ev EK tfjq rep|o.a-VIKECOV KoaaYO|j.evo<;, if| aXrr&eig 8e EK Tfjq laa'optaq.
Germanikeia se aflã însã în Commagene, un tinut sirian, situat la rãsãrit de Cilicia si n-are a face cu Isauria, care e asezatã între Pisidia si Lycaonia, în sudul Asiei Mici. Schenk socoate cu drept cuvânt cã Theophanes a confundat acest oras cu Germanikopolis, care se aflã în partea de apus a Ciliciei si care, prin împãrtirea în provincii a lui Diocletian, fu încorporat noii provincii! a Isauriei. Theophanes trebuie sã fi scris cu bunã credintã EK îfjt rEpjiaviKEcov KccTay6|iLvo<;, ir\ oc^rrdEtg 8e EK xfjt 'laccupiaq si unul dintre cei dintâi copisti ai cronicii sale, care stia cã Germanikeia n-are nimic a face cu Isauria, dar care voia sã facã textul înteles, a
98

adãugat aceste cuvinte lãmuritoare: ifj â^rrdetg §&. De Boor, editorul ultim al Cronicii lui Theophanes, a arãtat cã cele mai vechi manuscrise ale lui Theophanes au asemenea adaosuri. Un argument mai mult în sprijinul pãrerii sale gãseste Schenk în faptul cã cele mai bune manuscrise ale traducerii Cronicii lui Theophanes, fãcute în latineste, între 873 si 875, de cãtre bibliotecarul papal Anastasius, redau aceste pasaje din Theophanes cu o vãditã intentie de îndreptare, prin cuvintele: „Hoc itaque anno Leo imperare coepit ex Germanicensibus dirivatus, genere Syrus". De altminteri, nicãieri Theophanes nu-i dã acest nume ele „Isaurianul" lui Leon si familiei sale. Nu-l gãsim nici la Nikephoros patriarhul, care îsi compuse aproape în acelasi timp în care scria Theophanes a sa Historia syntomos.
Greseala aceasta a lui Theophanes s-a transmis totusi pânã astãzi si istoricii o înregistreazã, consacratã oarecum de veacuri54.
încã în primul an al domniei lui Leon, avu loc memorabilul asediu al Constantinopolului din partea arabilor. Maslamah, cel mai bun general, dupã ce luase Pergamonul si iernase în Asia, trecu, în vara anului 717, Hellespontul, prin locul de trecere cunoscut, pe la Abydos, si arabii debarcarã întâia oarã în Europa. Pe la jumãtatea lui iulie, Maslamah înconjurã pe uscat Constantinopolul. El se întãreste sub zidurile capitalei,
v* J. Bury aratã totusi cã la Theophanes, în alte locuri, se aflã termenul de Zvpoq. El a scris poate EK Tfjt Lt>piaq si numele s-a denaturat în 'Iooc\)pia<; (ap. Gibbon, Decline and Fãli, voi. V, nota de la p. 197).
99
NICOLAE   BANESCU
îsi asazã masinile de rãzboi, hotãrât sã astepte primãvara, dacã rezistenta bizantinilor nu va putea fi înfrântã. Pe la începutul lui septembrie, sosi si flota, sub comanda unui Sulaiman. O pãdure ele catarge acoperi suprafata Bosforului. Leon conduse însã lupta de apãrare cu o deosebitã energie. Grecii se aruncarã asupra flotei cu corãbiile lor incendiare, iar vestitul foc grecesc îsi fãcu efectul: vasele arabilor furã distruse în cea mai mare parte, mistuite de flãcãri, altele scufundate. Sulaiman muri îndatã dupã aceea, în Siria, pe când se pregãtea a-si conduce asupra Constantinopolului restul trupelor. Califul Omar al II-lea (717-720) continuã asediul în timpul iernii. Dar iarna aceasta fu neobisnuit de asprã. O zãpadã mare acoperi pãmântul mai mult de 100 de zile si soldatii califului, neobisnuiti a suporta rigorile frigului, piereau în santuri, în primãvarã, o flotã aducea din porturile Africii toate cele de nevoie pentru aceastã armatã încercatã si arabii începeau a-si recâstiga încrederea. Dar o parte clin aceastã flotã egipteanã, compusã din crestini, trece la bizantini, restul e decimatã în lupte si, în cele din urmã, ciuma începe a face ravagii în rândurile asediatorilor. Dibãcia diplomatiei bizantine izbuti a-si atrage ajutorul bulgarilor. Hanul Tervel încheiase un tratat încã din 716 cu bizantinii, stabilind granitele statului sãu si fixând raporturile dintre cele douã state. El veni acum în ajutorul lui Leon. O armatã a acestora veni de la Dunãre si mãcelãri multe mii de arabi, pânã ce, deznãdãjduind de a o scoate la capãt, dupã ce stãtuserã un an sub zidurile capitalei, arabii ridicarã asediul, în august 718, si se întoarserã în Siria, dupã ce suferiserã pierderi enorme.
100

Bizantinii repurtaserã o victorie ele mare însemnãtate. Ea a fost pusã adesea alãturi ele biruinta lui Charles Martel de la Poitiers în aceeasi epocã, biruintã prin care s-a oprit avântul arab în Apus. Cu toatã aceastã izbândã, arabii rãmân puternici. Atacurile se vor reînnoi, de multe ori, în cursul domniei lui Leon, în Asia Micã. Generalii, chiar fiii Emirului, vor comanda adesea nãvãliri prãdalnice, Kovpacu, în „România", cum se chema atunci Asia Micã, orase vor fi încã asediate. O încercare serioasã pe care o fac împotriva Imperiului bizantin e zdrobitã cu totul. Unul dintre marii lor eroi, Sayyicl Battâl-el-Gazi, în fruntea unei puternice ostiri, pãtrunse în Asia Micã. Leon, împreunã cu fiul sãu Constantin, îl întâmpinã si, într-o sângeroasã luptã, la Akroinon (739), în Phrygia, nu departe de Amo-rion, îl bãtu crunt, însusi seful arab îsi gãsi moartea în marea ciocnire. El ajunge eroul unui poem epic turc, care se regãseste în epopeea bizantinã Digenis (v. studiile lui Gregoire si Kyriakides, Byzantion, 1936. Cf. Canard, Goosens etc.).
Tot împotriva lor, Leon stiu sã-si atragã pe chazari, cãsãtorindu-1 în 733 pe fiul sãu Constantin cu fiica ha-ganului, care luã numele bizantin de Irene.
Cu aceeasi energie stiu sã potoleascã si rãscoalele interne. Sicilia, care se ridicase în timpul asediului capitalei si proclamase un împãrat, pe Tiberiu, fu adusã repede la supunere.
Dupã ce s-a asigurat astfel înãuntru si în afarã, Leon al III-lea putu sã întreprindã numaidecât opera de regenerare a imperiului, înainte de toate, el si-a închinat toatã grija puterii militare, pentru a o readuce la înãltimea chemãrii fatã de grelele împrejurãri în
101

care se afla imperiul. Desface din vasta provincie Ana-tolikon partea de vest, pe care o transformã în thema Thrakesion; între 710-732, se dubleazã thema maritimã: Kibyrraiotes si Dodecanesos. Fiul sãu continuã aceastã operã si creeazã alte theme: Bukellarion, poate si Optimates. Imediat dupã el, Kephallenia si Macedonia s-au creat de asemenea, înainte de sfârsitul secolului al VlII-lea.
în aceastã cumplitã vreme, în care aproape orice provincie putea fi atacatã de dusmanii din afarã, sefii provinciilor, prin noua organizare a lui Leon, furã în mãsurã a face fatã cu succes primejdiei, cu propriile lor puteri, fãrã a mai cere în grabã ajutorul puterii centrale.
Aceastã organizare a mãrit, prin urmare, puterea de apãrare a imperiului si rezultatele ei s-au vãzut îndatã, în succesele lui Leon asupra arabilor si în acelea ale urmasului sãu.
Multã vreme s-a crezut cã Leon al III-lea a fost si autorul cunoscutei opere privitoare la stiinta si arta rãzboiului, Taktika. Cercetãrile recente însã au dovedit cã ea trebuie atribuitã lui Leon al Vl-lea Filosoful55.
Pentru reorganizarea armatei si a administratiei era nevoie de îndreptarea finantelor, care se aflau într-o stare cu totul precarã.
Ca toti marii împãrati ai Bizantului, Leon îsi dãdu seama cã existenta imperiului, acum atât de restrâns si
55 Cã apartine lui Leon al Vl-lea s-a stabilit de cãtre I. Kulakov-skij, Viz. Vrem., 5 (1898), si M. Mitard, BZ, 12 (1903), p. 585 si urm. Ultimul argument în favoarea acestuia a fost adus de Ver-naclsky.
102

de sãrãcit, din pricinile pe care le-am descris, se putea baza numai pe o bunã râncluialã în finante.
Prin Codul rural, N6u,o<; yecopyiKoq1281 (care avea ca obiect delictele comise în agriculturã - e vorba de diferite feluri de furt de lemne, de fructe, de violãri ale proprietãtii si neglijente ale pãstorilor, de pagubele fãcute de animale etc., însã si dispozitii asupra proprietãtii tãrãnesti personale si colective, prin care a atras mai ales atentia savantilor), Leon îi eliberã pe tãranii proprietari si obstile sãtesti de patrocinium, dreptul ele protectie al marilor proprietari, fatã ele care cei sãraci îsi pierduserã orice libertate, fiind adevãrati serbi legati de pãmânt. Prin acest cod juridic tãranii îsi recã-pãtau libertatea ele a se strãmuta de pe mosiile de care fuseserã legati, clespãgubindu-i pe proprietari, fapt care contribui la ridicarea si îmbunãtãtirea stãrii lor56. Opera nu cuprinde nici o indicatie asupra datei când a fost compusã. Cei mai multi o considerã o operã a dinastiei isaurice si în special a lui Leon al III-lea.
Tot epocii lui Leon al III-lea i se atribuie Codul privitor la navigatie (Noj-ioc; vaimKoc;)1-91, care prescrie unele mãsuri referitoare la navigatie; nesiguranta ce domnea în aceastã privintã, din cauza pirateriei arabilor si a slavilor, a fãcut sã se prevadã prescriptii cum ar fi cele care hotãrau ca paguba încãrcãturii sã fie supor-
36 Cf. Zachariã, v. Lingenthal, Gesch. des gr.-rom. Rechtes, 1877, p. 24 si urm. Dar Vernadsky, Sur Ies origines de la loi agrai-re byzantine, „Byzantion", 2 (1926), aratã cã dateazã din timpul lui lustinian al II-lea. G. Ostrogorsky, în BZ 30, 1930, p. 394-400, Ueber die vermeintliche Reformtãtigkeit der Isaurier, adoptã aceastã pãrere pe care n-o împãrtãsesc însã Ch. Diehl, Le monde oriental, p. 258 si F. Dolger, „Hist. Zeischrift", 1930.
103
NICOLAE   BANF.SCU
tatã de armator si de negutãtorul mãrfurilor încãrcate, în caz de aruncare în apã pentru salvarea corãbiei, în caz de pierdere s.a. Datarea acestui coci este însã nesigurã5".
Tot asa si în privinta Codului militar, N6|xoq oipa-TiamKoq1301, prin care se stabileau pedepse privitoare la abaterile soldatilor de la disciplinã. Li se interzicea de a se ocupa de agriculturã si comert.
în urma lucrãrilor lui Ashburner, nu se poate pune cu sigurantã data acestor opere în timpul lui Leon al IlI-lea.
în ce priveste chestiunea pãmântului, în Bizant constatãm, în primul rând, simpla distinctie dintre tãranii proprietari, care-si cultivau propriul lor pãmânt si tãranii care lucrau pe pãmânturi ce nu le apartineau.
1. tãranii proprietari (popreau) trãiau în comunitãtile satului. Comunitatea, ca un întreg, era impusã, fiecare membru plãtind proportia sa, clar comunitatea, nu individul, era responsabilã fatã de stat. Pentru a întrebuinta expresiile tehnice, pãmânturile unor astfel de comunitãti sunt 6(j,OKr|voa, iar proprietarii sunt consortes. Dacã un tãran lipsea de a-si plãti cota, lipsa era aruncatã printr-o L7u6oXr|, sau impunere aditionalã, asupra fiecãruia dintre ceilalti proprietari. Acest sistem, inventat pentru comoditatea fiscului, n-a fost niciodatã eliminat. Când o bucatã de pãmânt rãmânea necultivatã, se împovãrau vecinii sãi cu o sarcinã extra. Nikephoros împãratul a fost învinuit pentru severitatea cu care a aplicat principiul „solidaritãtii"— ã\\rike.jjviov, cum i se zicea. Se pare cã acest principiu a fost acum alterat, astfel cã se impunea taxa aditionalã mosiilor învecinate, care nu erau ojioKTivoa. Basilios al II-lea a impus-o pe domeniile marilor proprietari învecinati.
"7 W. Ashburner, The Rhodian sea Law, 1909, încearcã a dovedi cã e o compilatie privatã, fãcutã cãtre 600-800, si deci fãrã legãturã cu Leon al IlI-lea si Nouoq yecopYiKot: editat în Journal of Hellenic Studies" 30 (1910), p. 85-108, comentarii si traducere englezã.
104

Prin sistemul solidaritãtii, fiecare membru al comunitãtii era direct interesat de cinstea si capacitatea vecinilor sãi si putea pretinde dreptul de a interveni pentru ca pãmântul sã nu treacã în mâinile unei persoane incapabile sã plãteascã cota impozitului. Legiuirea oprea în secolul al V-lea vinderea sau alienarea unui pãmânt cãtre altã persoanã decât un cultivator din acelasi sat (vicanu^.
2. Opus acestei grupe de mici mosii si tãrani proprietari care le cultivau erau marile domenii (18i6aT(XTa) ale bogatilor proprietari si ale colonilor dependenti, care le lucrau. Multe dintre aceste domenii apartineau bisericilor si mãnãstirilor; altele erau domenii ale Coroanei (parte din resprivata, sau patrimonium, sau divina domus); altele erau ale persoanelor private. tãranii care lucrau pe aceste domenii erau de douã feluri:
(a)  Liberi arendasi (UACT^COTOI, liberi colorii), care cultivau pãmânturile pe cheltuiala lor proprie, plãtind o rentã (în aur sau naturã) cãtre proprietar. La finele anului al treizecilea al unei asemenea arenzi, arendasul (si posteritatea lui) ajunge legat de pãmânt pe veci; el nu putea lãsa pãmântul si nici proprietarul nu-1 putea scoate. Afarã de aceastã restrictie, el n-avea nici o incapacitate si putea intra într-un raport legal obisnuit cu proprietarul, care n-avea nici un drept asupra proprietãtii sale private.
(b)  Lucrãtorii (evrxTtoYpasoi, adscriptitii) erau liberi ca si arendasii, si (ca si arendasii dupã 30 de ani) erau „legati de brazdã". Dar sãrãcia lor îi deosebea de arendasi, ei erau luati de un proprietar pentru a-i lucra mosia si ajungeau serbii lui, primind de la el o locuintã si hranã pentru serviciile lor. Libertatea lor le dãdea unul sau douã privilegii, care pãreau a-i ridica peste sclavii rurali. lustinian gãsea greu sã vadã diferenta dintre servi si ad-scriptitii (Codul, 11, 48, 21). Ei erau în puterea stãpânului si singurul reazem ce-1 aveau de la dânsul era dreptul de a nu fi scosi din mosie. Diferenta dintre sclavul rural si serb se sterse treptat prin ridicarea celui dintâi la demnitatea celui clin urmã.
Cât pentru originea adscriptitn-lor, ea pare a se fi datorat politicii financiare a perioadei lui Constantin cel Mare, care tintea sã nu îngãduie nimãnui a pãrãsi starea de viatã la care era chemat el sau tatãl sãu înainte de el.
105
NICOLAE   BANESCU
Astfel erau clasele agricolem secolele al IV-lea, al V-lea si al Vl-lea, tãrani proprietari de o parte, de altã parte cultivatori ai marilor domenii, sau arendasi legati de brazdã, sau serbi-lucrã-tori. si aceste clase continuã a exista pânã la cea din urmã epocã a imperiului.
Furtunile secolului al Vll-lea, invazia slavilor si arabilor au adus schimbãri considerabile în conditia bunurilor provinciale. Peninsula Illyricã a fost în mare parte ocupatã de asezãri slave, în multe cazuri provincialii deposedati au fugit în alte pãrti ale imperiului, si împãratii au transferat populatii întregi dintr-un loc în-tr-altul, ca sã populeze districte golite. Aceste schimbãri au impus o revizuire a legilor pãmântului, si când un suveran abil a ajuns la tron, el si-a impus sarcina de a regla conditia agriculturii. Codul agricolii fost dat sau de Leon al III -le a, sau de fiul sãu, care lucra în acelasi spirit ca si tatãl sãu. El consistã mai ales din prevederi de politie cu privire la crimele si faptele rele din mediul rural, dar presupune o stare de lucruri complet diferitã de aceea care exista în secolul al Vl-Jea si existã iarãsi în veacul al X-lea. în acest cod, nici un om nu era fixat de brazdã si nu mai auzim de serbi-lucrãtori (adscriptitii) sau de servicii datorate de omul liber proprietarului ele pãmânt. Nu putem atribui aceastã schimbare radicalã, abolirea a ceea ce putem numi serbie, altui suveran decât reformatorului Leon al III-lea.
Codul agricol ne aratã tãrani proprietari în comunitãtile sãtesti, ca înainte; dar ne aratã comunitãti care posedã pãmântul în comun, nici un membru neposedând o portiune particularã ca pe una proprie a sa. Arendasii acum liberi, nelegati de sol, sunt de douã clase, dupã învoiala fãcutã cu proprietarul. Sunt arendasi cu zeciuialã, (^opiuai, si arendasi metayer, fiuioeiaoTOct. MoptiTTiq plãteste a zecea parte din produse proprietarului, ca rentã pentru pãmânt; f|u,ioeicxoTr|q lucreazã bucata de pãmânt pe cheltuiala proprietarului si produsul se împarte egal între proprietar si arendas. MopTuriq corespunde cu (j.io'dcotoq sau „colonul liber" din Codul lustinian si fmioeiaoxrn; corespunde cu evaTtoypacpoq, cu deosebirea cã nici unul, nici celãlalt nu e legat de brazdã.
Abolirea serbiei si a servajului de cãtre reformatorii iconoclasti nu a fost plãcutã marilor proprietari, seculari si eclesiastici.
106

Restaurarea vechii stãri de lucruri, mari domenii în loc de mici proprietãti lucrate de posesori, a fost adusã treptat în secolul al IX-lea si Finlay o atribuie în mare mãsurã, în ce priveste Asia Micã, rebeliunii lui Thoma Slavul (821-823), care, crede el, i-a ruinat pe micii arendasi, în a doua jumãtate a secolului al IX-lea, legislatia lui Basilios a restaurat vechea ordine. Arendasii furã odatã mai mult legati de sol. între altele, proprietarii nu erau multumiti cu renta pãmântului de 1/10, fixatã în Codul agricol. Renuntarea la reformele agrare ale lui Leon si Constantin si revenirea la vechiul sistem încheie istoria arendasilor; dar rãmâne un important capitol în istoria tãranilor proprietari, în al X-lea secol gãsim marile domenii crescând tot mai mult în paguba micilor proprietari, ale cãror mosii le absorb si acesti mici proprietari trecând treptat în conditia arendasilor. Rãul a fost atins pe scurt în legãturã cu Romanos I si Tzimiskes. Decãderea clasei micilor arendasi s-a datorat urmãtoarelor douã cauze: influentei idealului ascetic si conditiilor economice imperfecte ale timpului.
Atractia vietii monastice îi îndemna pe multi proprietari sã intre în mãnãstiri si sã dea proprietatea lor comunitãtilor care îi admiteau, sau, dacã erau destul ele bogati, sã întemeieze noi institutii monahale sau eclesiastice. Cultivarea mosiilor care treceau astfel Bisericii era prin aceasta transferatã de la tãranii proprietari la arendasi.
Lipsa unui sistem de credit sãnãtos, datoritã ignorantei economiei politice, si depresiunea consecventã a comertului fãceau din pãmânt unica investitie sigurã pentru capital; urmarea acestui fapt era cã proprietarii care posedau capital tindeau în permanentã sã ia mai mult pãmânt în mâinile lor. De aceea, ei se foloseau de orice prilej ce li se prezenta pentru a-i îndemna pe vecinii sãraci care trãiau greu si n-aveau economie sã-si amaneteze sau sã-si vândã pãmântul într-un moment de nevoie. Cel care-si vindea astfel pãmântul ajungea adesea arendas al bunului ce fusese proprietatea sa.
Cresterea marilor domenii era privitã ele guvern cu suspiciune si dezaprobare. (lustinian avea o lege care le interzicea functionarilor înalti sã dobândeascã proprietãti de pãmânt; Leon al Vl-lea a abolit-o.) Campania contra marilor latifundiari a fost începutã de Romanos I (922), când, în legea care fixa ordinea de
107
NICOLAF.   BÃNESCU
preemtiune, îi oprea pe magnati (oi Suvatoi) sã cumpere sau sã obtinã un teren de la un mic proprietar, în afara cazurilor de înrudire. Era de asemenea decretat cã numai dupã o posesiune de 10 ani putea o proprietate obtinutã pe aceastã cale sã ajungã permanent proprietatea magnatului. Dar putini ani mai în urmã, magnatii au avut o ocazie binevenitã si n-au putut rezista tentatiei de a o folosi. A fost o lungã succesiune de recolte proaste si de ierni friguroase (927-932), care a produs o mare mizerie prin tinuturi. Micii proprietari ajung în sãrãcie si pentru a-si hrãni familia n-au alt mijoc decât a-si preda micile proprietãti vecinilor bogati, cãci aceasta era singura conditie cu care magnatii le dãdeau credit.
Sãrãcia acestor ani clin domnia lui Romanos I formeazã o epocã în istoria proprietãtii tãrãnesti. Era clar cã fermierii care îsi amanetaserã terenul nu vor avea nici o sansã sã-1 recupereze înainte ele expirarea celor 10 ani, dupã care terenul urma sã fie ire-clamabil. Privelistea era cã micii fermieri vor dispãrea cu totul si Romanos încercã sã previnã catastrofa prin legislatie directã. No-vella sa din 934 ordona ca procedura arbitrarã existentã fatã de tãrani în anii trecuti sã fie îndreptatã si ca în viitor nici o astfel de procedurã sã nu mai aibã loc.
împãratii urmãtori continuarã politica lui Romanos. Ei se silirã a preveni stingerea micilor arendasi prin prohibirea bogatilor de a dobândi sate si proprietãti de la sãraci si prin prohibirea institutiilor eclesiastice de a primi daruri de proprietate de pãmânt. O serie de sapte legi (Constantin al VH-lea în 947; în 959-963, Romanos al Il-lea; 904, 967, Nikephoros Phokas; 988, Basilios al Il-lea; 996, Basilios al Il-lea) asupra acestui subiect aratã ce îndãrãtnicã rezistentã au opus fatã de politica imperialã bogatii latifundiari, ale cãror interese erau periclitate. Desi aceastã legislatie n-a fost anulatã niciodatã, exceptând cazurile în care era interesatã Biserica"", si desi legea imperiului, dupã care marii proprietari nu puteau dobândi pãmânturile tãranilor, continuã a fi în vigoare, e putinã îndoialã cã legea a fost eludatã si cã în ultimele
* Basilios al Il-lea abrogã legea lui Nikephoros Phokas cã bisericile nu vor achizitiona proprietate realã.
108

epoci ale imperiului mosiile tãrãnesti au fost rare. în secolul al Xl-lea, Asia Micã consta mai cu seamã din mari domenii.
Trebuie amintit cã, desi formarea marilor domenii le dãdea proprietarilor lor bogãtie si putere, care-i fãceau supusi periculosi, ele erau formate nu din motivul de a dobândi influentã politicã, ci din tendinta naturalã a capitalului de a cãuta cel mai bun mijloc de investire.
Studiind legislatia agrarã imperialã si relatiile latifundiarilor si arendasilor în sud-estul Europei si Asia Micã, nu trebuie uitate douã fapte: (1) legislatia era cu totul bazatã pe consideratii fiscale-, legile aveau direct ca scop sã umple tezaurul cu cât mai putinã tulburare posibilã din partea statului; politicã cu vederi scurte de a umple tezaurul în loc de a face imperiul bogat; (2) lamentabilul sistem de credit gresit al legii bizantine, descurajând investirea capitalului si fãcând din teren aproape singura speculatie sigurã, reactiona în mod particular asupra problemei agrare59.
1. Judecând lucrurile dupã datele transmise de Codul rbo-dian, dobânda unui împrumut de bani era fixatã ele cele douã pãrti ale tranzactiei, dar nu putea, dupã legea lui lustinian, sã depãseascã (a) în cazuri obisnuite, 6% pe an, (b) când împrumutatul era o persoanã de rang ilustru, 4%, (c) când el era un zaraf sau negustor, 8%, (d) când banii erau întrebuintati într-o speculatie transmarinã, 12% (nauticum foenus).
Acest sistem de dobânzi era calculat pe baza unei diviziuni a capitalului în o sutã de pãrti, si fiecare parte în 12 unciae. Noua batere de monedã a lui Constantin duce la o schimbare în defavoarea împrumutatului. saptezeci si douã nomismata erau bãtute dintr-o livrã de aur; si 24 keratia pentru fiecare nomisma. Se introdusese practica de a calcula dobânda la atâtea keratia pentru
59 Zachariã V. Lingenthal, Griech.-romisches Recht, 3, 218 si urm.; P. Kalligas, Ilepi SoD^OTtcxpotKÎat Tiapâ 'PcoLiaioiq KCU Bv-pccvitoic,, în MeA,eTou Kcd 16701, 1882; Pentru veacurile al XlII-lea si al XlV-lea, un considerabil material de documente monastice, studiate, ca si Nojiot yeopyiKoq al iconoclastilor, de B.A. Pancenko, Krest'anskaja sobstvennost' v Vizantii, în „Izvestija", Inst. arheol. rus din Constantinopol, IX, 1904, p. l si urm.).
109
NICOLAE   BANESCU
o nomisma, în loc de dobânda lunarã la fractiunea capitalului. Astfel, vechea trientes (= 1/3 din 100 a capitalului pe lunã) = 4% pe an era înlocuit printr-un keration, l nomisma pe an = 4 si 1/6% pe an. Tot asemenea 6% ajunge 6 si 1/4, iar 8 pentru o sutã, 8 si 1/3.
în secolul al X-lea, potrivirea vechii unitãti de 100 la noua unitate de 72 a fost în dezavantajul împrumutatului. 6% a fost convertit în 6 nomismata de livrã, adicã pentru 72 nomismata. Adicã în loc de 6% ce se plãtea înainte, se plãtea acum 8,33. Astfel a avut loc o considerabilã ridicare a maximului dobânzii legale.
2. Libera circulatie a capitalului era serios împiedicatã de dificultatea de a obtine bune asigurãri. Legile ipotecii nu erau calculate pentru a asigura interesele creditorului. Altã piedicã a creditului era defectuosul procedeu deschis unui creditor pentru a-si recupera banii de la un debitor insolvabil.
Acest defectuos sistem de credit a înrâurit nefavorabil asupra comertului. Consecinta ultimã a fost asupra comertului, ce trebuia sã fie purtat de grecii din Constantinopol si orasele Egeei si care cãzu în mâinile italienilor. Stabilirea venetienilor si genove-zilor ca negustori în Est se datora în mare parte defectelor legislatiei imperiale.
Conditia comertului grec în secolele al Vll-lea si al VUI-lea rezultã din Codul naval rhodian, admirabil editat de Ashburner (TheRhodian sea Law, 1909). Ashburner conchide cã n-are legãturã cu legislatia lui Leon al III-lea, ci a fost „probabil compus de o mânã privatã între anul 600 si 800, din material provenit din diferite epoci si de caracter divers".
Din acest document aflãm cã în respectiva epocã nu exista obiceiul ca un negustor sã închirieze o corabie si s-o încarce cu încãrcãtura sa, ci un negustor si un proprietar de corabie obisnuiau a forma o societate pe actiuni si a împãrti profitul si paguba. Orice pagubã prin accident suferitã de navã sau încãrcãturã era suportatã de corãbier, negustor si pasageri în comun. Aceste prescriptii duserã la agravarea situatiei comertului maritim, fapt usor de explicat prin aceea cã, din secolul al Vll-lea încoace, Marea Egee si Marea Mediteranã erau cutreierate de pirati slavi si arabi.
110

Tot pentru redresarea finantelor, Leon recurse la un expedient ingenios. Anul fiscal care mergea de la l septembrie 726 la l septembrie 727 era al zecelea din perioada de 15 ani care forma asa-zisa indictie. împãratul porunci ca anul urmãtor (de la l septembrie 727-1 septembrie 728), în loc sã se socoteascã al unsprezecelea an al indictiei, cum era natural, sã fie socotit ca al douãsprezecelea. Cu mijlocul acesta el putu încasa într-un singur an impozitele pe douã exercitii financiare.
în 732, Leon al III-lea mãri capitatia, în provinciile din Italia (Calabria, Sicilia) si în Creta, confiscând si veniturile patrimoniilor pontificale clin Italia meridionalã în folosul tezaurului.
Apoi, în 739, din cauza unui cutremur de pãmânt care ruinã Constantinopolul, spre a reface zidurile, el puse un nou impozit, si anume mãri impozitele existente cu a douãsprezecea parte. Propuse sã se plãteascã, peste ce se datora, la fiecare nomisma câte douã keratia (nomisma avea 24 keratia), de aceea impozitul s-a numit dikeration. Pentru aceasta el a fost aspru criticat de cronicarii secolului al VUI-lea.
O mare reformã legislativã a fost si publicarea Codului care se cheamã Ecloga, promulgat în 726 sau 74060.
în privinta Dreptului, Leon interveni de asemenea, pentru a pune la îndemâna juristilor un cod de legi practic, mai usor ele mânuit decât vastele colectii ale lui lustinian. Leon fãcu anume un extras din legislatia lui lustinian, si acest extras e intitulat 'EKXoyn tcov vojacov EV cDVTO|icp YEVOJJ.EVTI arce TOOV ivcmio'U'ucflv,
TCOV    âltEOTCOV,    TOt>    KCbSlKOC;,    TCOV    VECXpCOV    TOt)
liEyaXot) 'loTjativiavov Siaid^Ecov KOCI L7u8i6-pt3coai<; EÎC; 16 cpiXavOpcoTioTepov. Aceastã 'EKXoyfi fu publicatã în limba greacã'311, în prefata ce preceda Ecloga, Leon arãta scopul urmãrit de.reforma sa. El în-
60 C. A.  Spulber,  L'Eclogue des Isauriens, Cernãuti,   1929.
111
NICOLAE   BANESCU
telegea sã facã legea mai precisã si mai clarã, sã asigure astfel mai bine administrarea justitiei, înainte de toate, el îsi arãta însã vointa de a introduce în legislatie un spirit nou, mai uman, intentie proclamatã chiar de titlu. Ea venea la timp, cãci din pricina întrebuintãrii grele a colectiei lui lustinian si a pretului costisitor al unei copii complete a acestei colectii, se si fãcuserã, în diferite locuri, extrageri locale, care se foloseau. Noua legiuire a lui Leon al III-lea are o deosebitã însemnãtate: este cel dintâi cod oficial în limba greacã si cuprinde o multime ele dispozitii (în special privitoare la cãsãtorie si familie) pe baza principiilor evanghelice si crestine. Cãsãtoria e consacratã hotãrât prin lege, stabilindu-se anume cauzele divortului, obtinut atât de usor mai înainte. Se regleazã raporturile Dintre soti, cele dintre pãrinti si copii, punându-se femeia alãturi de bãrbat, pãrintii îi mostenesc pe copii, când acestia nu lasã urmasi.
în privinta cãsãtoriei, se cere numai ca sotii sã fie crestini, nu se mai împiedicã deci, ca înainte, cãsãtoria între ortodocsi si eretici.
Continuarea operei de organizare a themelor a dus la dezvoltarea economicã si socialã a Imperiului bizantin pe noi cãi. în strânsã legãturã cu introducerea conditiei stratiotilor colonizati stã întãrirea proprietãtii tãranilor liberi. Cãci pe când unui soldat îi urma în exercitiul serviciului militar fiul cel mai mare, care mostenea cu aceasta si bunul împovãrat cu îndatorirea serviciului, ceilalti urmasi prezentau un prisos de puteri tãrãnesti libere, pentru care belsugul de tarine nelucrate le oferea un câmp de participare naturalã. Asa se ridicã la Bizant în cursul secolului al Vll-lea un larg
112

strat de tãrani liberi si de tãrani care-si puteau schimba locul (puteau pãrãsi locul). Pe când, în prima epocã bizantinã, populatia tãranilor liberi era o raritate, iar tabloul era stãpânit de marea proprietate si de serbii sãi, tãrãnimea liberã este cea care dã acum pecetea ei provinciei bizantine. Aceastã situatie se oglindeste în Nomos georgikos, care aratã cã posesia pãmântului de cãtre tãranii bizantini forma bunul lor deplin si personal. Existau însã si locuitori ai satului, proprietari întruniti în comunitate. Dar aceasta nu alcãtuia o comunitate economicã, ci o unitate administrativ-fiscalã. Comunitatea satului în Bizant era o comunitate fiscalã, cãreia i se impune un debit de impozite total si ai cãrei membri erau rãspunzãtori solidar pentru plata impozitului. Aceastã comunitate fiscalã n-are a face cu o constitutie a comunitãtii, caracterizatã prin proprietatea colectivã si împãrtirea periodicã a pãmântului, care s-a crezut cã a existat la Bizant si cã s-a datorat influentei comunitãtii vechi slave, aduse de nãvãlitori. Aceastã „teorie slavã", pusã în circulatie de Zachariã si completatã de Vasiljevskij si F. Uspenskij s-a dovedit falsã. Ei credeau cã constituirea acestei vechi comunitãti slave s-a format dupã modelul asa-zisului mir rusesc, care însã e un produs al veacurilor din urmã, asa cum a dovedit-o Pancenko1321.
în transformarea sistemului roman târziu (spãtromisch) al asa-zisei epibole, care prevedea trecerea pãmântului necultivat la proprietarul celui producãtor de venit si-1 impunea pe acesta, ca urmare, la impozitul pentru pãmântul atribuit, se trece acum impozitul pentru pãmânturi necultivate asupra vecinilor, cãrora le reve-
113
NICOLAE   BANESCU
nea ca atare si dreptul de folosintã al pãmântului respectiv. Pentru întâia oarã întâlnim în Legea agrarã responsabilitatea solidarã pentru intrarea impozitului, ceea ce mai târziu se întâlneste sub numele de alle-lengyon. Momentul primar e trecerea impozitului, nu a pãmântului. Posesorul e plãtitorul impozitului, acesta e un principiu bizantin, care ajunge acum la dreptul complet.
La sfârsitul secolului al III-lea cade, dupã toate probabilitãtile, si reforma impozitului, care deosebeste sistemul epocii medievale bizantine de al celei initiale. Unirea impozitului pe cap cu impozitul pe proprietate, cum îl stabilise sistemul lui Diocletian, capitatio-ju-gatio. si cum a existat în primii ani ai domniei lui lus-tinian al II-lea, s-a desfiintat. Impozitul pe cap s-a despãrtit de cel pe pãmânt. Ridicarea impozitului personal nu mai e deci legatã de conditia unei asezãri pe proprietate. Cu aceasta se scapã un principiu însemnat pentru legarea cie glie a datornicului de impozit, lucru pe care îl urmãrise prima epocã bizantinã, spre a-si asigura veniturile13-1. Se ajunse la libertatea tãranului de a-si muta domiciliul61.
Pânã în epoca dinastiei macedonene, Ecloga rãmase în vigoare si servi drept manual pentru învãtãmântul dreptului. Atunci s-a restaurat legislatia iustinianã si opera legislativã a Isaurienilor a fost abolitã.
Prin aceastã operã de reformator, Leon al III-lea a dat imperiului o nouã putere de rezistentã, i-a asigurat
61 Pentru atribuirea legii lui lustinian al II-lea, v. Vernadskij, în „Byzantion", 2, 1920, p. 87-89. Stein si Ostrogorsky adoptã pãrerea lui, dar argumentul e respins de Dolger.
114

biruinta împotriva primejdiei care-i ameninta din afarã atât de serios existenta. Toatã aceastã operã a fost însã întunecatã de marea disputã religioasã începutã sub domnia lui si cunoscutã sub numele de lupta împotriva icoanelor. Timp de un veac si mai bine, ele la 726 pânã la 842, ea tulburã adânc pacea Bisericii. Leon al III-lea, întinzându-si si asupra Bisericii opera lui de reformator, inaugura lupta împotriva icoanelor, deschizând seria împãratilor iconoclasti (sfãrâmãtori de icoane) si îsi atrase ura credinciosilor devotati, încã de mult timp, cultului acestor icoane. Istoricii care ne-au lãsat povestirea domniei sale, fiind partizani ai acestui cult, ne-au zugrãvit în culori negre pe împãrat si opera sa, încât e foarte greu sã ne facem o idee exactã despre motivele si caracterul reformei religioase a Isa-uricului. Toate scrierile iconoclaste au fost nimicite si nimic nu a trecut la posteritate, pentru a putea judeca lucrurile în perfectã cunostintã de cauzã.
Unii au vãzut în aceastã luptã a lui Leon împotriva icoanelor o reformã religioasã, care, alãturi de cea administrativã si socialã, tintea la ridicarea moralã a poporului - si asa privesc marea disputã religioasã începutã de Leon62.
62 A se vedea K. Paparrigopoulos, lotopia TOU eXXr|vi.KOt> e$vo-uc, ed. a 2-a, 1886 (Atena, 1886), t. III, p. 381 si urm. (reforma urmãrea, între altele, consacrarea „tolerantei religioase", si crearea unei „societãti noi, cu principii nationale si nobile") si K. Schenk, studiul citat din BZ („Neue sittlich-religiose Hebung der Gesam-theit", „das Volk sittlich-religios zu heben"). Schwarzlose, DerBil-derstreit, Gotha 1890, socoteste cã Biserica greacã, luptând pentru icoane, a sustinut o luptã „pentru libertatea si caracterul sãu esen-
115

Azi nu putem sã ne facem o idee despre teoria si pãrerile adversarilor cultului icoanelor decât din criti-cile pãtimase pe care le aduc partizanii icoanelor. Contemporanii îi atribuie motive fãrã prea multã importantã. Theophanes pretinde cã Leon a vrut sã placã musulmanilor (aapaKtivocppcov) si evreilor. Dar pe arabi îi bate, pe evrei îi persecutã. Istoricii din vremea noastrã sunt tot atât de putin întemeiati.
în lupta pentru libertate, Biserica fu învinsã, dar în cea purtatã pentru caracterul sãu propriu, ea birui, pãstrându-si icoanele ca un rezultat al întrupãrii lui Christos si ca o satisfactie a nãzuintei sale arzãtoare dupã o „garantare", o „certitudine" a Mântuirii. Dar ideea de libertate moralã nu exista atunci. N. lorga63 aduce paralela prigonirii la aceeasi datã a cãlugãrimii budiste din ChinaM si crede cã împãratii iconoclasti, „sub masca religiunii, ascundeau motive cu totul de altã naturã". Biserica era foarte bogatã, în urma dota-tiunilor primite necontenit; ea stãpânea mai mult aur si argint si mai multe pietre pretioase decât tezaurul împãratilor. Mãnãstirile foarte populate ajunseserã refugiul tuturor celor care voiau sã se sustragã serviciului militar; ele erau scutite de impozite. Imperiul se gãsea în foarte mare lipsã, pentru a face fatã rãzboaie-
tial", idee formulatã în chiar titlul operei sale: „Der Bilderstreit, ein Kampf der grechischen Kirche um ihre Eigenart und um ilire Frei-heit".
63 V. The Byzantine Empire în „Bulletin de Plnstitut pour Pe-tude de l'Europe sud-orientale", VI, n. 6-10, p. 29 si Les origines de l'iconoclasme.
64 Comunicare la Congresul I International de studii bizantine, Academia Românã, Bulletin de la sect. hist, XI, 1924.
116

lor necontenite cu arabii si cu barbarii de la Dunãre. Reforma religioasã întreprinsã de Leon punea statul în posesia bogãtiilor si a bunurilor teritoriale ale mãnãstirilor si bisericilor. „Ea dãdea problemei financiare aceeasi solutie pe care o aflã, în strâmtorarea sa, Revolutia francezã, punând mâna pe bunurile clerului." si odatã cu aceasta, adaugã N. lorga, „despuind Biserica de tot ceea ce acumulase pânã atunci, prin exploatarea domeniilor sale, împãratii iconoclasti împiedicau pentru totdeauna în Orient o dominatie eclesiasticã asemenea cu aceea care chiar în acel moment se impusese în Occident prin actul de înfeudare, care fu creatia subordonatã a unui împãrat de rasã francã".
învãtatul rus Uspenskij exprimã aceeasi opinie când afirmã cã mãsurile administrative ale lui Leon au fost îndreptate esential împotriva mãnãstirilor. Iar reprezentantii lor, cãlugãrii, au transportat lupta pe terenul teologic, pentru a putea taxa pozitia împãratilor ca atee si ereticã, pentru a discredita miscarea si a ruina încrederea maselor populare în împãratii iconoclasti65.
Lombard66 insistã - si are multã dreptate - mai cu seamã asupra zelului de prozelit, care era principala ratiune a politicii împãratilor iconoclasti. Ch. Diehl67 socoteste cã motivele care 1-au inspirat pe Leon si, în genere, pe iconoclasti au fost în acelasi timp religioase si politice. Multe suflete pioase, în secolul al VUI-lea, erau izbite de excesele superstitiei, în special de locul ce se fãcea cultului icoanelor, ele minunile ce
61 Schitã asupra istoriei Bizantului (în Ib. rusã), Moscova, 1917, p. 213.
66  Constantin V, empereur des Romains (740-775), Paris, 1902.
67 Histoire de l'empire byzantin, Paris, 1920, p. 70-71.
117

li se atribuiau, de felul în care erau mai puternice; Leon al III-lea, asiatic de origine, le împãrtãsea. Nici el, nici fiul sãu n-au fost liber cugetãtori, rationalisti, precursori ai Reformei sau ai Revolutiei. Ei erau oamenii timpului lor, piosi, credinciosi, dornici a curati religia de ceea ce le pãrea o idolatrie. Dar erau în acelasi timp si oameni de stat, preocupati de mãrirea si linistea imperiului. Iar numãrul mare al mãnãstirilor, cresterea necontenitã a bogãtiei lor erau primejdioase pentru stat. Imunitatea de care se bucurau bunurile Bisericii micsora izvoarele tezaurului. Multimea celor ce intrau în mãnãstiri rãpea brate agriculturii, soldati armatei si functionari serviciilor publice. Dar mai cu seamã influenta exercitatã de cãlugãri asupra sufletelor fãcea din ei un element de agitatie periculos, împotriva acestor stãri de lucruri, Isaurienii încercarã a lupta. Prescriind icoanele, ei loveau în cãlugãri, care aveau în ele un puternic mijloc de actiune. Nu trebuie sã uitãm cã, în lupta lor, ei aflarã un sprijin însemnat în clerul înalt, gelos pe influenta cãlugãrilor, în armatã, compusã în majoritate din asiatici sichiar la parte din populatie.
Louis Brehier a consacrat o lucrare specialã acestei chestiuni68. Autorul vede în cearta cu privire la icoane nu numai o problemã a cultului icoanelor, cum s-a vãzut de toti mai înainte, ci si o chestiune care intereseazã arta crestinã. Trebuie sã venerãm icoanele si în ce mãsurã ? Avem dreptul sã îngenun-chem înaintea lor, sã le sãrutãm, sã le tãmâiem? Aceasta e problema cultului icoanelor. Dar, pe de altã
La Querelle des images, Paris, 1904 (în „Science et Religion").
118

parte, ne putem sluji ele artã pentru a reprezenta lumea divinã? Un artist îl poate înfãtisa pe Mântuitorul, pe Sfânta Fecioarã, pe sfinti ? Aceasta priveste legitimitatea însãsi a artei crestine.
Brehier analizeazã amândouã aceste chestiuni, pentru a ajunge la încheierea cã avem a face cu un conflict între douã conceptii.
Când izbucneste miscarea iconoclastã, ana crestinã era definitiv constituitã. Nãscutã în chip umil în catacombe, menitã a exprima mai întâi sperantele credinciosilor dupã moarte, ea s-a transformat în veacul al IV-lea, dupã triumful Bisericii, si a cãutat a povesti, în felul epopeei, istoria religioasã a lumii, de la Creatiu-ne si pânã la Judecata din Urmã. Inspiratia se scoate din citirea Sfintei Scripturi. Zidurile basilicelor lumii crestine se acoperã cu aceste compozitii, care înfãtiseazã scenele religioase cele mai însemnate. Ele se reproduc în miniaturile care împodobesc manuscrisele cãrtilor sfinte, în sculpturile tronurilor ele fildes si ale panourilor de la usile de biserici, pe lãzile de aur si argint. Mai mult, le aflãm si în tesãturile stofelor strãlucite cu care se îmbracã aristocratia acestei epoci. Arta religioasã pãtrunsese adânc în viata crestinã si luase un caracter universal.
Biserica a dat întotdeauna acestor reprezentãri artistice o valoare de învãtãmânt. Printr-însele se expuneau ochilor celor neînvãtati scenele Scripturii, pe care acestia n-aveau alt mijloc ele a le cunoaste (ai eiKoveq, ai 616X01 TCOV aypamu.aTcov). Din veacul al V-lea, cultul acestor icoane se rãspândeste mult printre crestini, înfãtisându-i pe lisus, pe Apostoli, pe Sfinti, ele începurã a obtine ceva elin veneratia care se
119
NICOLAF,   BÃNESCU
datora modelelor însesi. Lumea se prosterna dinaintea icoanelor din biserici. Icoanele unor asceti orientali, ca Simeon Stâlpnicul, sunt adorate încã clin timpul vietii lor. De un cult special se bucurau unele icoane care treceau drept miraculoase, „nefãcute de mâna omului", Acbeiropoietosm (Fecioara Hodigitria, de Sf. Luca). Teologii îsi clãdeau silinta sã justifice acest cult.
Aceste excese trebuiau sã aducã o reactie, mai ales dacã tinem seama cã nu în toate pãrtile era împãrtãsit cultul icoanelor si nici arta religioasã pe care am de-scris-o. Iconografia care plãcea atâta grecilor iubitori de frumusete, chiar dupã crestinarea lor, era privitã în Siria si în Egipt ca o adevãratã idolatrie. Ea figura ideea înaltã pe care sirienii si egiptenii o aveau despre atotputernicia si nemãrginirea lui Dumnezeu, în tinuturile acestea, arta este ornamentalã, cu linii geometrice, simboluri luate din regnul vegetal si animal, iar dacã arta coptilor din Egipt cunoaste si iconografia crestinã, ea preferã însã anumite subiecte; Sf. Gheor-ghe, de exemplu, si corpul omenesc e înfãtisat fãrã nici o frumusete, în forme aproape geometrice, în anul 722/723, califul Yâzid al II-lea a dat un edict ce interzicea cultul icoanelor crestinilor din statele sale.
Este sigur cã aceastã tendintã se datoreazã influentei Islamului. Coranul, dacã nu interzice reprezentãrile figurate, proscrie însã idolii. Când, prin urmare, Siria si Egiptul ajung centrul puterii arabilor, arta acestor provincii se conformeazã prescriptiilor lor si atunci se creeazã acele arabescuri vestite, acel decor poligonal, acele meandre complicate ce caracterizeazã arta arabã. Califul Omar al II-lea a prigonit chiar icoanele, a dat împotriva lor un edict.
120

Aceleasi tendinte se manifestã însã si printre crestini. Existau si episcopi iconoclasti69, încã din veacul al III-lea se discutã asupra artei religioase. Eusebius de Caesarea vorbeste de „obiceiul pãgân" pe care îl au unii de a purta icoane ale lui Christos si ale Apostolilor, în 488, Xenaias, episcop monofisit din Hierapolis, interzise în dieceza sa icoanele lui lisus si ale Fecioarei. La Marsilia, în 599, se produce o adevãratã încercare iconoclastã, câncl episcopul Serenus distruge toate icoanele orasului sãu episcopal. Papa Grigore cel Mare îl mustrã pentru aceasta, întelegând foarte bine a se opri adorarea icoanelor, dar neadmitând ca sã fie lipsiti credinciosii, prin distrugerea acestor icoane, de învãtãmintele pe care ele le înfãtisau.
Nu trebuie sã uitãm apoi cã evreii, foarte numerosi în toatã crestinãtatea, nu puteau suferi icoanele cultului crestin. si ei desfãsurau, în epoca aceea, o adevãratã ardoare de prozelitism; prin propaganda lor, ei vor fi contribuit la nasterea miscãrii iconoclaste. Ceea ce rezultã din toate acestea e cã, în vremea de care ne ocupãm, era în lumea crestinã un curent ostil exagerãrii cultului icoanelor si artei în care acest cult se rãs-frângea. Era un curent care se accentuase mult.
Partidul iconoclast era destul de însemnat în epoca de care ne ocupãm. Evenimentele ne aratã cã puterea principalã a acestui partid era armata; cei mai multi dintre sefii ei se aratã iconoclasti violenti si aceia care ajung împãrati în urma unei revolte - Leon Isaurianul,
69 V. G. Ostrogorsky, Les debuts de la querelle des images (Constantin de Nakoleia si Thoma de Claudiopolis erau contra icoanelor), în „Melanges Ch. Diehl", 1930, I, p. 235 si urm.
121

Leon Armeanul, Mihail Bâlbâitul - se slujesc de puterea lor pentru a suprima icoanele. Soldatii au aceleasi sentimente. Cum se explicã acest lucru ? Ei sunt iconoclasti clin convingere, recrutarea lor dintre orientali, mai ales armeni, ne explicã aceastã credintã. Constantin al V-lea stabileste în Thracia un mare numãr de emigranti, veniti din aceste regiuni. Cei mai multi erau afiliatii sectelor eretice, manicheeni, paulicieni, monta-nisti, care furnicau în Asia Micã. Ei erau iconoclasti prin traditie si porniti la cele mai mari violente împotriva cultului ortodox, pe care-1 socoteau idolatru. Orientalii si soldatii sunt esenta partidului iconoclast. Demnitarii civili, înalta aristocratie, episcopii chiar îsi schimbarã adesea atitudinea dupã fluctuatiile aduse de la Curte.
împãratii care ies clin acest mediu vin, prin urmare, cu aceleasi porniri. Ei sunt, ca toti predecesorii lor, si teologi, nu numai oameni de stat. în opera pe care o întreprind ei vãd un mijloc de a servi Biserica. Au pãrerile lor religioase si tin la ele, chiar dacã sunt eretice. Persecutiile pe care le extind asupra cãlugãrilor si mãnãstirilor nu se explicã decât prin rezistenta energicã pe care o întâmpinau din partea acestora împotriva mãsurilor promulgate de ei.
Brehier socoteste, prin urmare, cã dacã au prigonit icoanele, împãratii iconoclasti au fãcut-o dintr-o sincerã convingere religioasã. N-au fost niste rationalisti în sensul modern, cum îi cred unii, nici influentati de Islam ori de iudaism, cum socot altii. Iar ca sã se fi gândit Leon al III-lea la a face din reforma sa un mijloc de a-i atrage la crestinism pe mahomedani este foarte putin verosimil. si nici un pretext de a confisca averile
122

Bisericii nu poate sã fi fost aceastã politicã religioasã care a zdruncinat adânc imperiul si care se explicã prin acea patimã religioasã caracteristicã bizantinilor.
Lupta împotriva icoanelor a deschis o crizã moralã, care va tulbura imperiul mai bine de o sutã de ani.
Conceptia bizantinã dãdea icoanei o însemnãtate simbolicã, în Biserica greacã, cultul icoanelor avu în ultimele veacuri o tot mai mare rãspândire si ajunse una dintre cele mai însemnate forme de expresie a religiozitãtii bizantine. Pe de altã parte, nu lipseau tendintele ostile icoanelor, al cãror crestinism, ca religie curat spiritualã, excludea cultul icoanelor. Mai cu seamã aceste tendinte se accentuau în pãrtile de Rãsãrit ale imperiului, unde se pãstrau însemnate resturi ale monofisitilor si unde secta paulicianã, dusmanã oricãrui cult bisericesc, se lãtise mult. Atingerea cu lumea arabã a aprins pornirea împotriva icoanelor. Atitudinea ostilã cultului icoanelor a lui Leon al III-lea a fost atribuitã de adversarii sãi când influentei iudaice, când celei arabe. Dar faptul cã Leon al III-lea îi prigoni pe iudei si-i sili la botez nu înlãturã putinta unei influente mosaice, cum nici luptele cu arabii nu exclud influenta culturii arabe. Prigonirea evreilor de cãtre Leon al III-lea e mai mult un semn al întãririi influentei iudaice în aceastã epocã, în literatura teologicã bizantinã a veacului al VH-lea, apare un mare numãr de scrieri polemice cu evreii, care atacau crestinismul. Arabii au adus cu ei în Asia Micã si ura împotriva icoanelor. Astfel, cearta pentru icoane s-a nãscut în regiunile de est ale imperiului, din încrucisarea unui crestinism care urmãrea o spiritualitate curatã cu doctrina sectelor
123
NICOLAE   BANESCU
dusmane icoanelor si cu conceptia vechilor erezii christologice, ca si cu a religiilor necrestine, a iudaismului si Islamului în special (Ostrogorsky, Gesch. des byz. Staates, p. 107).
Primul act ostil cultului icoanelor, pe care ni-1 înregistreazã istoria, s-a produs în Imperiul califilor, în 723, califul Yazid al H-lea porunci ca în imperiul sãu sã se îndepãrteze icoanele din bisericile crestine (Theo-phanes, 401). în Bizant exista pe atunci o partidã puternicã vrãjmasã icoanelor, ale cãrei centre înseninate se aflau în Asia Micã, înainte de toate în Phrygia. în fruntea ei stãteau înalti reprezentanti ai clerului, mitropolitul Thoma de Klaucliopolis si înainte de toti episcopul Constantin de Nakoleia. în serviciul miscãrii contra icoanelor se asezã si Leon al III-lea, care venea tot din Orient si care, ca strateg în acele pãrti, avusese legãturi cu arabii.
în 726 luã Leon al III-lea întâia oarã pozitie împotriva icoanelor, sub influenta episcopilor dusmani icoanelor, care fuseserã ceva mai înainte în capitalã. Ultimul îndemn se pare cã a fost pentru împãrat un cutremur, în care el, om al timpului, vãzu semnul mâniei dumnezeiesti împotriva obiceiului de a se adora icoanele. Mai întâi el tinu predica, în care cãuta sã convingã lumea de impietatea cultului icoanelor, în curând, trecu la faptã: o icoanã a lui Christos din cartierul Chalkoprateia1351, veneratã mult de popor, fu aruncatã jos de un ofiter, din porunca împãratului. Poporul furios îl ucise pe ofiter pe loc, iar în Grecia se produse o revoltã împotriva împãratului iconoclast: thema Hellas proclamã un împãrat si porni cu flota sa asupra Constantinopolului. Astfel se accentuau de la
124

început sentimentele iconodule ale pãrtii europene a imperiului, care se vor manifesta si mai departe, în cursul luptei iconoclaste. Leon izbuti sã înãbuse repede revolta.
Dar împãratul procedã, cu toatã ura sa contra icoanelor, cu mare prudentã. Numai în al zecelea an al domniei porni el hotãrât împotriva icoanelor si au trecut mai multi ani pânã la ultima decizie. Pânã atunci, el a avut tratative cu factorii însemnati ai Bisericii, cãutând sã obtinã consimtãmântul papei si al patriarhului ele Constantinopol. Dar aflã la bãtrânul patriarh Germanos o împotrivire mare si schimbul de scrisori cu papa Gregorius al II-lea avu un rezultat negativ. Papa, desi respinse cu asprime pãrerile împãratului, evitã o rupturã cu Bizantul. Mai mult, se sili chiar sã potoleascã miscãrile împotriva împãratului, izbucnite în Italia de mai multe ori.
Pe lângã patriarhul Germanos si papa Gregorius al II-lea, împãratul aflã un adversar dintre cei mai mari în persoana lui loan din Damasc. Un grec, care la curtea califului din Damasc avu o înaltã functie, mai târziu cãlugãr în mãnãstirea Sf. Sabbas din Ierusalim, loan a fost cel mai mare teolog si cugetãtor al veacului sãu. Pentru apãrarea icoanelor, el compuse trei cuvântãri.
în sens neoplatonician, concepe icoana ca simbol si mijloc; icoana lui Christos este întemeiatã pe dogma întrupãrii.
Dupã ce toate tratativele cãzurã, Leon nu mai avu alt mijloc pentru a-si înfãptui planul, decât forta. El dãdu un edict pentru nimicirea tuturor icoanelor sfintilor. Cãutã sã pãstreze totusi aparenta legalitãtii. La 17 ianuarie 730, îi adunã în palat pe toti demnitarii civili
125

si religiosi, asa-zisul silention, si le supuse subscrierea edictului. Patriarhul Germanos refuzã si fu clepus. La 22 ianuarie, urcã tronul patriarhal un fost synkellos, Anastasios, dispus a urma poruncile împãratului. Acum, odatã edictul publicat, începu si distrugerea icoanelor si prigonirea adoratorilor lor. scoala înaltã din Constantinopol fu închisã din cauza sentimentelor profesorilor, favorabile icoanelor.
In Italia depãrtatã, Leon nu putu impune iconoclasmul. Papa Gregorius al III-lea se vãzu silit, dupã publicarea edictului care proclama doctrina iconoclastã oficial, sã rupã relatiile cu Bizantul: el condamnã în-tr-un Sinod iconoclasmul bizantin (731). încordarea cu Roma îi dãdu lui Leon al III-lea prilej ele a desface provinciile grecizate sud-italice Sicilia si Calabriarca si prefectura Illyricum de Roma (cãci fãceau parte clin dieceza bisericeascã romanã) si le supuse Patriarhiei de Constantinopol. Apoi impuse populatiei cliri Stcîlia si Calabria impozitul personal, capitatio, si veniturile pe care le scotea Sf. Scaun din patrimoniile sucl-italice le trecu imperiului.
Doctrina pe care o profesau iconoclastii o cunoastem numai clin scrierile adversarilor lor. Marea majoritate interziceau si cultul si fabricarea icoanelor. Ei cãutau sã-si sprijine doctrina pe un mare numãr de texte, scoase din Sf. Scripturã sau din Pãrintii Bisericii. Unul dintre argumentele puternice pe care se rãzimau era textul Evangheliei Sf. loan, clupã care trebuie sã-1 adorãm pe Christos „în spirit si în adevãr", ev 7ivei)|j.aTi Kod 6c/lrrr}eia. întrucât pentru episcopii bizantini atâta nu era ele ajuns, iconoclastii aduceau în sprijinul lor si
126

doctrina teologicã. Icoanele, pretindeau dânsii, erau în contradictie cu notiunea Divinitãtii si a sfinteniei. Nu numai cã era cu neputintã, dupã dânsii, a-1 înfãtisa pe Dumnezeu cu ajutorul unor elemente materiale, dar se aducea o insultã Fecioarei si sfintilor fixând pe icoane trupurile pe care le-au avut în trecerea lor prin viata pãmânteascã. Christos de asemenea nu poate fi înfãtisat, cãci El este chipul lui Dumnezeu. Dacã se obiecteazã cã s-a fãcut om si cã prin urmare numai umanitatea lui se înfãtiseazã în icoane, atunci se alunecã într-o erezie condamnatã ele sinoacie, nestoria-nismul. Iar dacã sunt unite în aceeasi reprezentare umanitatea si divinitatea lui Christos, sacrilegiul e si mai mare. Cultul icoanelor este, asadar, pãtat de pãgâ-nism si de erezie. Adoratia sfintilor o aminteste pe aceea a zeilor mitologiei si e o întoarcere la idolatrie, una dintre cursele pe care satana le întinde Bisericii.
Ideile acestea se întinserã si asupra artei. Am spus cã arta bizantinã avea un caracter profund religios; scenele Scripturii, ale vietii sfintilor împodobeau toate monumentele, ele la marile compozitii în mozaic ale bisericilor pânã la simplele sculpturi în ivoriu si obiecte ele metal pretios portative. Iconografia fu, prin urmare, atacatã, înfãtisarea chipurilor venerate ale sfintilor în costumul care amintea prea adesea pe cel al Curtii imperiale pãrea o simplã profanare. Sentimentul acesta se vede clar în hotãrârea unor împãrati de a înlocui subiectele religioase, în monumente, prin motive profane.
Mai întâi, în opera lor ele distrugere, iconoclastii crutarã tot ce n-avea caracter religios, în timp ce se nimiceau chipurile lui Christos, ale Fecioarei si ale sfin-
127
NICOLAE   BANF.SCU
tilor, se lãsau arborii, animalele, scenele de teatru si hippodrom. De asemenea, acoperindu-se cu tencuialã mozaicurile religioase, se puneau în locul lor tablouri de fantezie. La biserica clin Blachernae, de exemplu, se puserã în locul înãltãrii la Cer si Coborârii Sfântului Duh arbori, pãsãri, animale sãlbatice. Vestitul millia-rium de aur care împodobea Forumul Augustaeon, pentru a indica punctul ele plecare al tuturor cãilor imperiului, era împodobit cu scene ale celor sase si-noade ecumenice. Urmasul lui Leon, Constantin al V-lea, distruse aceste picturi si puse în locul lor portretul unui vizitiu ele la Hippodrom, favorit al sãu. în veacul urmãtor, împãratul Teofil înlocui în biserici mozaicurile religioase prin peisaje, în mijlocul cãrora se juca o lume de pãsãri. Din nenorocire, nu s-a pãstrat nici o urmã a acestei arte, care trebuie sã fi fost foarte interesantã. Dacã opera aceasta ar fi biruit, dacã nu s-ar fi restabilit, cum vom vedea, cultul icoanelor, desigur cã arta bizantinã ar fi luat altã dezvoltare, ar fi urmat, poate, aceeasi evolutie ca arta arabã.
Arta aceasta, în care stãpânea elementul ornamental, n-au creat-o iconoclastii. Ea pãtrunsese în veacul al Vl-lea în arta bizantinã - ornamente geometrice sau vegetale, palmete, fauna realã copiatã din naturã sau animale fantastice, al cãror tip se fixase în Pbysiologusm de origine alexandrinã; toate aceste elemente le crease arta orientalã, coptã sau sirianã, întrebuintate numai ca accesorii în arta bizantinã de dinainte de cearta icoanelor, pare cã au luat în opera artistilor iconoclasti locul însemnat pe care-1 aveau în arta arabã. Urme ale acestei productii se pãstreazã încã în multe opere de
128

artã: triptice, stofe, miniaturi de manuscrise - în multe dintre colectiile europene.
Partidul iconoclastilor reprezenta spiritul oriental; partidul icoanelor era acela al grecilor din Occident, încã de la aparitia primului edict iconoclast, Grecia si Italia se revoltarã si nãzuirã a proclama alt împãrat în locul lui Leon al III-lea. în prima linie, între adversarii iconoclastilor se numãrã mãnãstirile, strâns legate de cultul icoanelor si de arta religioasã, asupra dezvoltãrii cãreia au exercitat o influentã predominantã. Pentru lumea monahalã'care fabrica icoanele, era si o problemã de existentã. Cãlugãrii sustinurã aproape singuri toatã polemica împotriva doctrinelor iconoclaste, ei întemeiarã o doctrinã teologicã a icoanelor, care a trebuit sã aibã adâncã influentã asupra dezvoltãrii religioase si artistice a imperiului.
Doctrina aceasta a fost expusã mai întâi în operele Sfântului Io an din Damasc (nãscut pe la anul 700), un cãlugãr foarte învãtat, un teolog distins al epocii si elocvent - de aceea i s-a zis Chrysorroas. în trei discursuri îndreptate împotriva iconoclastilor, el expune aceastã doctrinã, care inspirã în mare parte apoi actele Sinodului de la Niceea (în 787) si în care aflãm întâia teorie sistematicã a cultului icoanelor si artei religioase, în veacul al IX-lea, doctrina fu dezvoltatã mai ales în operele patriarhului Nikephoros (806-815), trei cãrti Antirrhetica si în acelea ale Sfântului Theodor Studi-tul (759-826), o mare figurã a Bisericii din acel timp.
Cea dintâi autoritate pe care se sprijinã dânsii e Biblia. Dacã Dumnezeu s-a slujit de chipuri si de figuri pentru a-si ajunge scopul, dacã le-a recomandat evreilor sã venereze tabernacolul înconjurat de heruvimi,
129

Biserica poate face uz în chip tot atât de legitim de chipuri si de simboluri. Doar pe Dumnezeu nevãzut nu-1 putem înfãtisa în icoane. Dar pe Dumnezeu întrupat în om, pe pãmânt, pe lisus Christos e îngãduit a-1 reprezenta în icoane, tot asa si mai cu seamã pe Sfânta Fecioarã si pe sfinti. si nu numai cã e îngãduit acest lucru, dar el se impune din pricina slãbiciunii naturii omenesti, care are nevoie de astfel de semne exterioare, ca sã înteleagã obiectul veneratiei sale.
„Icoana este o amintire", zice loan Damaschinul, „si ceea ce e cartea pentru cei initiati în scriere, este icoana pentru cei agramati; si ceea ce e cuvântul pentru auz, este pentru vedere icoana," Astfel se explicã, prin urmare, valoarea pe care o are în viata crestinã icoana: ea este un mijloc de% învãtãmânt, loan Damaschinul, Theodor Studitul insistã asupra acestui lucru. Icoanele au apoi un caracter minunat: pe când idolii erau opera demonilor, icoanele sunt simbolul biruintei sfintilor asupra satanei si au, ca si moastele, ca si crucea, însusirea de a apãra de rele. In sprijinul acestei pãreri, Sfântul loan Damaschinul, Theodor Studitul si pãrintii ele la Niceea au adunat toate povestirile minunilor ce se atribuiau atunci icoanelor.
Acesti reprezentanti ai teologiei icoanelor fac însã distinctia între veneratie (TipoaK'OvriGic; Tt|ir|i;iKf|) si adoratie (TipoaK'Ovricrtg A,aTpemtKf|). Cea dintâi se datoreazã icoanelor, a doua e rezervatã numai lui Dumnezeu.
Aceastã doctrinã a avut rãsunetul sãu în dezvoltarea artei religioase. Pentru a se feri de acuzatia de idolatrie ce i se aducea, Biserica s-a îngrijit a fixa în aceastã privintã normele. Desi Sinodul de la Niceea proclamase legitimitatea icoanelor, fie în culori, fie în
130

piatrã sau orice altã materie, icoanele sculptate dispãrurã aproape cu desãvârsire din arta bizantinã. Sculptura se reduse la basoreliefuri de ornamentatie si la ivoriu. Initiativa artistilor fu restrânsã si în ce priveste alegerea subiectelor, în veacurile al V-lea si al Vl-lea, iconografia începuse a se dezvolta în acele vaste compozitii care împodobeau peretii bisericilor cu reprezentarea vie a istoriei lumii crestine, de la Creatie si pânã la Judecata din Urmã. Dupã lupta iconoclastilor, iconografia se fixeazã în toate amãnuntele sale. Cãlãuza Picturii, descoperitã la Athos în 1839137' (de Di-dron)70 si care dateazã din veacul al XVIII-lea71, a trebuit sã fie precedatã de manuale de acest fel, foarte rãspândite printre mesteri, cum aratã numãrul variantelor. Nimic nu se lasã întâmplãrii. Procedeele tehnice, alegerea, ordinea si pozitia scenelor, numãrul, atitudinea, vesmintele figurilor, totul e hotãrât cu precizie. Aceastã organizare definitivã slei izvoarele de inspiratie ale artei bizantine si înlocui libera inventie a artistului prin aplicarea mai comodã a procedeelor traditionale. Prin aceasta, bizantinii se deosebesc fundamental de occidentali, care nu au cunoscut asemenea restrictii si lucrul acesta conferi artei bizantine pecetea ei caracteristicã.
Dupã aceste explicatii, care au fost necesare pentru întelegerea problemei despre care e vorba, sã vedem cum s-a desfãsurat marea disputã cu privire la icoane1381.
70 Manuel d'iconographie cbretienne, Paris, 1845. V. V. Grecu, Versiunile românesti ale Erminiilor de picturã bizantinã, „Codrul Cosminului", 1924.
"' Dionisie din Furna 1-a scris - s-a stabilit - între 1701-1733.
131
NICOLAF.   DANF.SCU
Ajuns în fruntea imperiului în anul 717, în mijlocul unor catastrofe teribile - revolta armatelor, asediile Constantinopolului, ciuma care rãpusese vreo 300.000 de locuitori -, Leon al III-lea Sirianul fu un adevãrat reorganizator al Imperiului. El apãrã cu succes capitala împotriva arabilor si biruinta aceasta avu pentru mântuirea crestinãtãtii urmãri tot atât de considerabile ca si aceea repurtatã în Apus, la Poitiers, cu câtiva ani în urmã (732). Asediul din 717-718 fu ultimul asalt al arabilor împotriva orasului imperial, care rãmase adevãrata fortãreatã a Europei crestine împotriva Asiei musulmane. Leon al III-lea restabili apoi disciplina în armatã, reorganiza imperiul, cum am vãzut, dãdu o nouã culegere de legi, se preocupã de reglarea raporturilor dintre tãrani si marii proprietari. El se arãtã, fãrã îndoialã, prin toate aceste acte, un mare om de stat.
Dar el se trãgea, cum am vãzut, din Germanic(e)ia, din Siria; fusese, mai înainte de a urca pe tron, strateg al themei Anatolikon; venea, prin urmare, dintr-o regiune unde tendintele iconoclaste erau mai puternice decât oriunde. Avusese apoi legãturi cu mai multi episcopi care împãrtãseau aceste idei religioase: cu episcopul de Nakoleia, Constantin, cu Theodosios, mitropolitul Ephesului si cu Thoma, episcop de Clau-diopolis, în Galatia.
Convingerea generalã obisnuia ca orice nenorocire ce izbea Statul sã fie consideratã o pedeapsã a Cerului împotriva necredintei, a idolatriei. Un cutremur înspãimântãtor, însotit de o eruptie care avu loc în 726, în regiunea vulcanicã a Cicladelor, scoase la suprafata apei un nou pãmânt, lângã insula Thera (Santorin), Faptul acesta, la care se adãuga pustiirea arabilor si
132

asediul Constantinopolului, ciuma care, decimând partea dusmanã, se întinse si în capitalã si asupra populatiei Thraciei, toate acestea fãceau sã se creadã tot mai mult cã o urgie dumnezeiascã se abãtuse asupra imperiului din pricina superstitiei cu privire la icoane si-1 îndemnau pe Leon sã distrugã aceastã idolatrie pentru a potoli mânia divinã.
în 726, Leon al III-lea, fãrã a da vreun edict împotriva icoanelor, începu o propagandã publicã pentru a convinge multimea de rãtãcirea cultului lor. Theopha-nes înregistreazã faptul astfel: „în acest an începu nelegiuitul împãrat Leon a discuta asupra distrugerii sfintelor si venerabilelor icoane."72
Rãsunetul fu mai mare în Provincii. Populatia greceascã a Cicladelor si Helladei, care era în special legatã de cultul icoanelor, care îi înlocuiau pentru ea pe vechii zei si eroi ai pãgânismului, se ridicã energic împotriva mãsurii lui Leon. Ei proclamã un împãrat, pe Cosmas, înarmeazã o flotã si pornesc sub comanda turmarchului themei 'EXXccSiKcov, Agallianos, si a unuia Stephanos împotriva capitalei, în aprilie (727), ei apar sub zidurile Constantinopolului. Energia lui Leon birui însã aceastã revolutionarã încercare, flota greceascã fu nimicitã prin focul vestit al bizantinilor, Agallianos pieri în luptã, iar Stephanos si Cosmas, cãzuti în mâinile împãratului, furã decapitati.
El s-a mãrginit, prin urmare, la început la declaratii, silindu-se a câstiga multimea la ideile sale. Asa crede
~2 Asupra scrisorilor papei (douã), prin care rãspundea celor ale lui Leon si pãstrate în traducere greacã, v. Ostrogorsky, op. cit., „Melanges Ch. Diehl", p. 244 si urm.
133

Ostrogorsky în Les debuts de la querelle des images, socotind cã pânã la edictul din 730 nu s-a mai dat vreunul contra icoanelor. Leon al IlI-lea ar fi încercat sã-i câstige pe patriarhul Germanos si papa Grigore al II-lea prin negocieri. Dar, cum zice Diehl, e greu sã ne explicãm prin simple cuvinte emotia violentã produsã în rândul populatiei din Grecia si Italia. S-a mai crezut, prin interpretarea gresitã a unui pasaj clin Viata Sf. stefan cel Tânãr, cã împãratul a poruncit nu sã se distrugã icoanele, ci sã fie atârnate mai sus, pentru a nu mai putea fi atinse de credinciosi. Faptele aratã cã mãsurile luate au fost mai riguroase si cã ele au produs o agitatie violentã. Curând dupã aceastã primã interventie a lui Leon al IlI-lea, în a doua jumãtate a anului 726 sau la începutul lui 727, el dãdu ordin spa-tharocandidatului lulianus sã distrugã statuia lui Chris-tos din cartierul Chalkoprateia. Multimea alergã, îl trase de pe scarã pe lulianus si-1 ucise. Represiunea fu violentã73.
Italia se ridicã tot atât de energic. Aici, populatia mai fusese nemultumitã si de mãsurile fiscale impuse de Leon si acum gãsea prilejul de a se ridica împotriva lui. Papa Grigorie al II-lea, care se plânsese de politica fiscalã a împãratului, nu era în termeni prea buni cu acesta. El rãspunse acum (727), la primirea ordinului imperial, prin excomunicarea exarhului si prin condamnarea ereziei. Toate orasele mari se revoltarã, îi alungarã sau îi uciserã pe ofiterii imperiali si erau gata sã proclame un nou împãrat. Se ceru sprijinul
73 Pentru datare, v. Ostrogorsky, Les debuts de la querelle des images, „Melanges Ch. Diehl", I, Paris, 1930, p. 241.
134

longobarzilor. Exarhul Paul pieri încercând a înãbusi rãscoala în Ravenna. Dar Leon al IlI-lea lucrã energic, trimise un nou exarh, pe Eutychius74, care merse asupra Romei în 729, clar n-o putu lua. Lucrurile se îndreptarã numai prin schimbarea ele atitudine a papei, care întelese ce primejdie însemna si pentru dânsul amestecul longobarzilor în afacerile italiene si prin sfaturile sale potoli miscarea.
în acelasi timp, situatia se agrava în Orient. Dupã ce încercase a-1 convinge pe patriarhul Germanos, Leon al IlI-lea se hotãrî a-1 sili sã se supunã hotãrârii sale. El convoacã un „silention"m Triclinium-ul palatului sãu (senatorii si înaltii demnitari ai Statului si Bisericii), la 17 ianuarie 730, si-1 soma pe patriarh sã subscrie la edictul de condamnare a icoanelor, pe care avea sã-1 promulge. Germanos preferã sã abdice si se retrase (ianuarie 730) din fruntea Bisericii. Locul sãu fu ocupat de cel dintâi demnitar al Bisericii din Constantinopol, syncelul Anastasios, pe care împãratul îl câstigase de partea sa. în fruntea clerului imperial se afla acum un iconoclast. Edictul fu publicat si prigonirile începurã. Sfântul loan Damaschinul îsi scrise atunci cele trei discursuri ale sale, îndreptate împotriva detractorilor icoanelor. La Roma, Grigore al Il-lea (715-731) refuzã de a-1 recunoaste pe patriarhul Anastasios. Urmasul sãu, Grigore al IlI-lea, papã de la 731 la 741, pãstrã aceeasi atitudine. El strânse un Sinod de 93 ele episcopi, printre care si cel ele Ravenna, care-i excluse din sânul Bisericii pe cei care erau împotriva icoanelor. Leon al IlI-lea, care voia sã aducã Apusul la supu-
74 Ch. Diehl, L'exarcbat de Ravenne, cap. V.
135
NICOLAF.   BANESCU
nere, trimise în Italia o expeditie navalã, aceasta fu însã înghititã de valuri pe Adriatica (732). El se rãzbunã mãrind impozitul (capitatio) în Calabria si Sicilia si confiscând patrimoniile Bisericii romane din aceste tinuturi, în acelasi timp, el izbi autoritatea Papei, smulgând de sub jurisdictia sa bisericeascã episcopatele din Italia meridionalã si Sicilia, precum si Illyricum împreunã cu Creta, care toate furã anexate pentru multe veacuri Patriarhatului din Constantinopol.
Georgios Monachos (Hamartolos), sub Mihail al III-lea (842-867), vorbeste în cronica sa despre distrugerea scolii celebre din Constantinopol (oiKOUjaeviKov 8iSoeCTKaA,eîov), cãreia Leon al III-lea i-ar fi pus foc si care arse astfel împreunã cu cei 13 profesori ai sãi. stirea aceasta s-a dovedit însã'o legendã. Nici un izvor mai vechi nu spune o vorbã despre aceastã faptã, între altii, L. Brehier, într-un articol publicat în Byzan-tion IV, a adus argumente pentru a combate temeinicia asertiunii lui Monachos.
2. Constantin al V-lea
Leon al III-lea muri în iunie (18) 740, lãsând imperiul într-o situatie complicatã, din pricina certurilor cu privire la icoane. Lui îi urmeazã în scaun fiul sãu, Constantin al V-lea (740-775), pe care încã de la vârsta de 2 ani îl asociase la domnie si care ajungea astfel împãrat la 21 de ani. Constantin al V-lea a fost o personalitate puternicã. E însã foarte greu sã judecãm exact asupra domniei sale, din pricinã cã-I cunoastem numai prin mijlocirea adversarilor sãi, iar acestia ne-au
136

lãsat asupra sa un portret care face dintr-însul un monstru de cruzime si de vicii. Numele sãu e însotit de epitetul Kopronymos, pentru cã ar fi murdãrit apa în care a fost botezat, iar epitetul acesta a trecut la posteritate. I se mai zicea Caballinos, din pricina slãbiciunii sale pentru grajduri si pentru car5.
Theophanes îl socoteste mai nelegiuit (5iXTae6eGTepo<;) decât tatãl sãu, „înainte mergãtor al lui Antihrist" ( Toti
'AVTl%plCTTOt) 7tp65pOtlO<;).
Atitudinea aceasta a scriitorilor fatã de Constantin al V-lea se explicã prin rigoarea neobisnuitã cu care acesta a continuat prigonirea începutã de tatãl sãu împotriva icoanelor. Crescut de Leon al III-lea în principii iconoclaste, Constantin al V-lea fu unul dintre împãratii cei mai fanatici care au domnit la Constantinopol. Nu numai cã luã mãsuri împotriva adeptilor icoanelor, dar interzise cultul Fecioarei si doctrina mijlocirii sfintilor si prigoni moastele sfinte cu aceeasi rigoare ca si icoanele. Ardoarea sa religioasã îl târî la cruzimi care 1-au fãcut odios. Dar cu toatã aceastã furie de prozelit, care-l micsoreazã dinaintea istoriei, nu se pot tãgãdui însusirile deosebite de care clãdu dovadã ca militar si administrator. Latura aceasta a fost întunecatã de scriitorii pãtimasi care au scris despre dânsul si ea se desprinde totusi în toatã mãrimea ei adevãratã.
75 Dar M. Glycas ne spune în istoria sa (ed. Bonn, p. 528) cã existã un tinut, K6c6ccXoc, iar cei ce se trag ele acolo se cheamã mai cu seamã K(x6cx?iîvoi. De acolo îsi avea originea si Constantin, iar fiindcã de obicei Ka6cdivct f) Kcmpîa leyetai, SiKaicoQ 6 KaKioTot EKEÎvoq ETteK^itdT) KoKpobvxi^oq, cbq ovofia KOTiptaq ev ecancp 5iydev E7U(pLp6p.evo<;.
137
NICOLAE   liÃNESCU
încã de la începutul domniei sale, Constantin al V-lea avu sã reprime o uzurpatiune. Silit a preîntâmpina o nãvalã a arabilor în thema Opsikion, pe când Constantin se afla acolo cu trupele, cumnatul sãu Ar-tavasdos, un armean care ajunsese, aflat în serviciul lui Leon, kuropalates si obtinuse mâna fiicei sale Anna, iar acum comanda trupele din Opsikion, folo-sindu-se de nemultumirea partizanilor icoanelor, pãtrunse în Constantinopol si se proclamã împãrat. Cu concursul patriarhului Anastasios, el restabili cultul icoanelor. Rãzboiul civil se purtã un an si jumãtate, pânã ce, în 742, dupã mai multe biruinte repurtate asupra trupelor uzurpatorului, Constantin al V-lea ase-die orasul Constantinopol, care cãzu la 2 noiembrie în mâinile sale. Artavasdos si fiii sãi furã orbiti si exilati,
«
partizanii sãi decapitati, iar patriarhul Anastasios dezonorat public: el fu purtat pe dinaintea multimii pe un mãgar, cu fata cãtre coada animalului, prin Hippo-drom, si apoi restabilit în Scaunul sãu1391.
întãrit acum pe Tronul imperiului, Constantin al V-lea conduse cu multã energie politica externã. Continuã expeditiile împotriva arabilor, pe care îe începuse atât de fericit tatãl sãu. Imperiul califilor se afla, în primul deceniu al domniei lui Constantin, sfâsiat ele luptele interne care aduserã cãderea Casei Omeiazilor si biruinta noii dinastii a Abbasizilor"6 în 750, când
~6 Urmasii lui Abbas, unchiul lui Mohammed, care prin lozinca echivocã ..Stãpânirea Casei Profetului" îsi atraserã partizanii lui Aii (acesta, cumnatul Profetului, îi urmase lui Othman (656), dar Omeijadul Moawija, guvernatorul Siriei, nu voise sã-1 recunoascã si ajunsese calif).
138

Merwan al Il-lea fu bãtut la Mossul de Abul-Abbas si Al-Mansur, fratele sãu. Constantin al V-lea se folosi de aceastã slãbire a arabilor pentru a-i ataca viguros si a restabili hotarele Asiei Mici. Germanikeia, Doliche, Melitene furã recucerite si populatia crestinã din Com-magene si Melitene, între care multi paulicieni, strãmutati în Thracia. O flotã puternicã a arabilor, care încerca sã cucereascã iarãsi insula Kypros, care pare a fi fost recuceritã de Leon al III-lea, fu nimicitã cu totul în 746. Disensiunile continuarã în sânul acestui popor, vechiul sãu entuziasm cuceritor slãbi cu totul si Imperiul bizantin nu mai fu primejduit în existenta sa ca mai înainte. Mansur, al doilea calif al acestei dinastii (754-775), întemeietorul noii capitale Bagdad, încetase de a se mai sprijini pe puterea nationalã si-si recruta trupele clin triburile strãine trecute la Islam (persi, berberi, turci).
Cu si mai mare energie purtã Constantin al V-lea rãzboi împotriva bulgarilor. Tervel îl sprijinise pe Rhi-notmetos ca sã recapete a doua oarã domnia. Când arabii asecliarã în 717 Constantinopolul, am vãzut cã bulgarii vin în ajutorul bizantinilor".
Acum, în timpul lui Constantin al V-lea, un uzurpator pe nume Cormisos (Rop^eaiot) înlãturase dinastia Dulo si ocupase tronul (753). El reia atacurile împotriva imperiului si Constantin al V-lea se îndreptã atunci cu îndârjire împotriva lui. Opt mari expeditii, încununate de succes, întreprinse asupra bulgarilor, în anul
~ Dupã Tervel, urmaserã doi printi despre care nu se stie mai nimic: unul necunoscut, altul cu numele Sevar (748-753). V. C. Jirecek, Gesch. der Bulgaren, Praga, 1876, VI.
139
NICOLAE   BÃNF.SCU
755, îl sili pe Cormisos la pace. Dar în 759, acesta suferi o înfrângere în strâmtorile Beregava, între Varna si Anchialos. înfrângerea aceasta n-avu urmãri, cãci în Imperiul bulgar izbucnirã violente tulburãri, pe care nu le cunoastem mai de aproape. Cormisos dispare din scenã, în anul urmãtor, Constantin al V-lea pãtrunde adânc în tinuturile bulgare. O masã mare de slavi pãrãseste atunci Bulgaria: 208.000 de suflete furã colonizate, cu învoirea împãratului, în Bithynia. Tânãrul han bulgar Teletz, din familia Ugain, fu zdrobit în 763 lângã Anchialos si Constantin al V-lea intrã, triumfãtor, în Constantinopol. înfrângerea mare a bulgarilor stârni o revolutie, în care Teletz cu partizanii sãi îsi gãsirã moartea. Sabinus, ginerele lui Cormisos, care urcase tronul, începu tratative de pace; pentru aceea fu depus si se refugie în Constantinopol. Baian, care-i urmã, obtinu de la Constantinopol, în 764, pacea. Toctu, urmasul sãu, cãzu mai în urmã împreunã cu boierii sãi, în luptã cu împãratul, undeva în câmpiile Dunãrii. Trupele bizantine prãdarã mare parte din Bulgaria si dãdurã foc satelor (765). în anul urmãtor, imperiul fãcu o nouã expeditie, înarmând o mare flotã, cu gândul ele a-1 ataca pe dusman prin Delta Dunãrii. Dar o groaznicã furtunã nimici aceastã flotã lângã Mesem-bria. Atunci pãtrunserã si slavii din Macedonia si Thes-salia cu flota lor de pirati în Egee, iar împãratul fu nevoit sã-i rãscumpere cu 2.500 haine ele mãtase pe prizonieri (768). în 774, Constantin porni a saptea expeditie puternicã în Bulgaria. Dar ajuns la Varna, Ce-rig (Telerigos) obtinu pacea. O armatã trimisã câteva luni dupã aceea de han împotriva imperiului fu nimicitã la Berzitia (775). în sfârsit, într-o ultimã expeditie,
140
«tr

cu o mare oaste si o flotã puternicã, Constantin se îmbolnãvi deodatã de cãrbune - avf}paKcoi!}eic;, zice Theophanes, iari în drum spre Constantinopol muri pe corabia sa, la 23 septembrie 775.
în 747, s-a întâmplat o ciumã groaznicã'8, care a rãrit populatia Constantinopolului. Constantin a transportat atunci populatia din insuie si din Hellada în capitalã. Cu prilejul acestei ciume se mentioneazã întâia oarã existenta slavilor în Heilada, de cãtre Constantin al Vll-lea Porphyrogennetos {De Them., 53): „eai3->i(x6cbi3-r| Se Ttâocx f| % râpa Kcd yeyove 6dp6apoq".
Cum aratã Amantos, termenul ecr$Xa6cbi3r| e susceptibil ele mai multe întelesuri. Unii îl traduc prin „a fost supusã" (tmeSo-u^cbiS-ri), in semitutem redacta est. învãtatul grec îi atribuie sensul ele „a luat înfãtisarea unei tãri slave, barbare" (la Porphyrogennetos: ox|nq eaT}tax6cflLtevr| = 6âp6cxpo<;).
Expresia Porphyrogenetului i-a fãcut pe unii sã creadã cã atunci s-a slavizat toatã tara Helladei. Dar coborârea slavilor în Grecia s-a fãcut treptat si pacific. Ea n-are, desigur, vreo legãturã nici cu strãmutarea populatiei, nici cu efectele ciumei. Hopf (Gesch, Griechenlands, p. 104) crede cã în secolul al VlII-lea slavii au coborât în mod pasnic în Grecia. Ei fiind mai ales pãstori, nu s-au asezat în anumite centre, ci s-au mutat din loc în loc, cãci altminteri, cum bine observã Amantos, si-ar fi impus undeva stãpânirea si limba lor, dar n-au lãsat decât toponimia slavã, care se explicã astfel.
Slavii din Heilada nu 1-au preocupat deloc pe Constantin al V-lea. Mai curios este cã slavii, fugind de bulgari sau pãrãsind armata lor, s-au refugiat la Constantin al V-lea, care, am vãzut, i-a colonizat dincolo ele Bosfor, în Bithynia (762). Patriarhul Nikepho-ros (p. 68) urcã numãrul lor, poate exagerat, la 208.000. Aceasta a fost a doua strãmutare a slavilor în Bithynia, dupã cea dintâi,
"8 Theophanes, I, 429, Bonn, 662, o numeste „i
141

fãcutã de lustinian al II-Sea. Asa s-au rãspândit slavii în Asia Micã, dintre care s-a ridicat mai târziu rebelul Thoma Slavul.
Slavii în Peloponez. Sunt probe cã la mijlocul secolului al VUI-lea un mare element slav se afla în populatia Peloponezului. (Teza lui Fallmerayer, care nega cã în Grecia se afla vreun descendent al vechilor helleni, a fost combãtutã de Hopf, Hertzberg si altii). Asezãrile slave au început în ultima jumãtate a secolului al Vl-lea si, la mijlocul secolului al VUI-lea, depopularea provocatã de marea plagã (ciumã) a atras pãtrunderea unor mase mari. Complexitatea generalã a peninsulei era atât de slavonã, încât se vorbea de sclavinii. Chestiunea e a se determina cum erau distribuiti acesti strãini si ce pãrti ale Peloponezului au fost slavizate. Pentru a rãspunde la aceastã chestiune, numele locurilor sunt pentru noi o evidentã principalã.
Gãsim nume slave rãspândite aproape în toate pãrtile Peloponezului. Dar ele sunt comparativ putine în pãrtile de est, în Argolis si Laconia de Est. Ele* sunt numeroase în Arcadia si Achaia, în Elis, Messenia si Laconia de Vest. Dar existenta asezãrilor slave nu probeazã cã vechii locuitori hellenici au fost desfiintati în aceste districte. De fapt, putem spune numai cã o mare parte din Elis, povârnisurile Taygetului si o regiune de la sudul Laconici erau ocupate exclusiv de slavi, între Megalopolis si Sparta era atunci un însemnat oras, care a dispãrut complet, numit Veligosti, si aceastã regiune era probabil un centru slav"9.
Convertirea si hellenizarea slavilor începu în acelasi timp din veacul al IX-lea si, cu exceptia asezãrilor din Tayget si muntii Ar-cadiei, era completã în secolul al XH-lea. în timpul cuceririi Peloponezului de cãtre Villehardouin, patru elemente etnice sunt distinse de Philippson: 1) resturile vechilor helleni, amestecati cu slavi în Maina si Tzakonia (Kynuria); 2) greci bizantini (adicã: helleni bizantinizati si colonisti în alte pãrti ale imperiului) în orase; 3) slavo-greci vorbind greceste (rezultati din unirea slavilor si grecilor); 4) slavi aproape curati în Arcadia si Tayget.
"' V. cercetarea impartialã a lui A. Philippson, Zur Etnograp-hie des Peloponnes, în „Petermann's Mittheilungen", voi. 36, 1890.
342

Vechiul element grecesc trãia foarte curat poate în regiunile de nord-est ale Laconici. Locuitorii ajung a fi numiti tzakoni, iar regiunea Tzakonia; ei dezvoltã un dialect propriu. S-a presupus multã vreme cã ar fi fost slavi.
Morea. Fallmerayer, în armonie cu teoria slavã, propunea sã se derive numele Morea din si. more (mare). Aceastã etimologie înfruntã legile formãrii slavone a cuvintelor. Adevãrata etimologie a dat-o Hatzidakis80. 'O Mopeaq e format din (lopea (dud), cu sensul de „plantatie sau regiune de duzi" (|o.opecov). Gãsim numele aplicat mai întâi Elidei, de unde s-a extins asupra întregului Peloponez; si aceasta este amintirea cultivãrii extensive a duzilor pentru manufactura mãtãsii.
Cum vedem, cu o rarã energie, Constantin al V-lea se sili, în tot timpul domniei sale, a sfãrâma puterea celor doi vrãjmasi atât cie temuti ai imperiului, arabii si bulgarii. Dupã ce-i zdrobi pe cei dintâi în mai multe lupte si asigurã frontierele imperiului în Asia Micã, el se întoarse cãtre granita ele nord si izbuti a le da bulgarilor atâtea grele lovituri, care le aduserã o serie de revolutii menite a-i slãbi. Constantin al V-lea merse în mijlocul acestei eroice actiuni, am putea zice cã pe câmpul de bãtaie. El dãdu iarãsi prestigiu puterii militare a Imperiului si fu, fãrã îndoialã, prin energia si însusirile sale de general, unul dintre cei mai însemnati împãrati ai Bizantului.
în Apusul Europei, Carol Martel, fiul bastard al lui Pepin de Herstal, în mijlocul revolutiei generale ce cuprinsese de la un capãt la altul regatul franc, se aruncã în luptã, sperând sã reînvie în folosul sãu puterea tatãlui sãu. El obtinu mari succese. Bãtu pe
BZ, 2, p. 283 si urm. si 5, p. 341 si urm.
143
NICOLAE   BÃNF.SCU
neustrieni, pe saxoni, frisoni, pe arabi lângã Poitiers (732), iar trupele sale intrarã de douã ori în Bavaria.
Murind în 741, lãsã puterea celor doi fii: Pepin si Carloman. Cel din urmã renuntã mai târziu la tron si Pepin, rãmas singur maiordomus (jnaître d'botef), îl depãrteazã într-o mãnãstire pe ultimul Merovingian. Sf. Bonifaciu, misionarul Romei între germani, îl unse, dupã modelul regilor antichitãtii iudee, transfor-mându-1 în unsul Domnului (751).
Longobarzii cucerirã, în 751, Exarhatul. Regalitatea francã ajunsã putere conducãtoare în Occident avea nevoie de sprijinul moral al papalitãtii.
Amenintarea Romei ar fi fost pentru regele franc un dezastru.
Papa stefan al II-lea era amenintat a deveni un episcop lon-gobard. Pentru franci, lovitura ar fi fost si mai mare: controlul papalitãtii în mâinile regelui longobard i-ar fi dat acestuia un mare prestigiu.
Pepin cel Scurt se decise. El tocmai scãpase de ultimul mero-vingian si luase coroana (noiembrie 751). Papa trece muntii si regele franc se decide. Primind a reînnoi cu mare pompã ceremonia ungerii sãvârsitã de Bonifaciu, papa conferã tinerei regalitãti carolingiene ceva din prestigiul demnitãtii pontificale si-si leagã soarta de aceea a urmasilor lui Carol Martel81.
în anul 756, Aistulf muri. Regele franc împinge la alegerea lui Desiderius, ca om maleabil, în schimbul sprijinului, îi stoarce tot ce ocupaserã longobarzii de 30 ele ani, sub Liutprand, adicã Bo-logna, Ferrara, Imola, Faenza, Ancona, pentru a le întoarce papei, toatã regiunea de la gurile fluviului Pad pânã la gurile Tibru-lui. Dar el cautã a recâstiga ce pierduse si când Pepin muri (septembrie 768), trecând puterea lui Carol (viitorul Carol cel Mare) si Carloman, Desiderius provoacã în Roma (771) revolta. El reocupã orasele pretinse mai înainte. Carol cel Mare intrã atunci în Italia, la 5 iunie 774. Desiderius capituleazã în Pavia. Tronul longobard e luat de regele franc, iar Desiderius e dus în captivitate.
81 L. Halphen, Les Barbares, col. „Peuples et civilisations", IV, ed. 1940, p. 217 si urm.
144

în Italia, în vremea în care Constantin al V-lea era ocupat cu aceste mari lupte în Orient, se întâmplã evenimente grave, ele pe urma cãrora imperiul suferã o slãbire însemnatã a stãpânirii sale clin pãrtile acelea.
în 751, regele longobard Aistulf izbuteste a cuceri Ravenna si Exarhatul. Tendintele de cucerire ale longobarzilor se îndreptau acum spre Roma, si papa stefan al II-lea, în fata primejdiei, se adresã împãratului, care-1 trimise a trata cu regele longobard. Papa merse la Pavia (oct. 753), clar regele fu neînduplecat si atunci stefan al II-lea, în loc de a se întoarce la Roma, trecu Al-pii, în cãutarea ajutorului necesar pe lângã regele francilor, Pe-pin. Nu se stie dacã papa, întelegând cã nu poate astepta nici un ajutor de la Bizant, s-a îndreptat spre franci pentru sprijinul sãu propriu, sau dacã, trimis de împãrat ca sã cearã o interventie militarã în Italia, si-a uitat datoriile sale de mandatar al imperiului si, poate, sub influenta stirilor primite de la Constantinopol, uncie tocmai atunci se pregãtea Sinodul iconoclast, s-a lãsat sedus de oferta lui Pepin si a trãdat cauza bizantinã. Chestiunea a fost mult discutatã si e greu ele lãmurit. Ceea ce stim sigur e cã regele franc a coborât în Italia, 1-a silit pe Aistulf sã restituie teritoriile, pe care însã, în loc de a le preda împãratului, le oferi papei. I le încredinta în mocl solemn, la anul 754, recunoscându-i dreptul de a le administra în numele sãu propriu. Papa a acceptat oferta lui Pepin.
în 756, imperiul întelese cã totul era pierdut, când ambasadorii sãi se prezentarã lui Pepin, venind din nou în Italia, iar regele franc le declarã cã nu pentru împãrat a venit în Italia, ci la rugãmintile papei. Exarhatul fu astfel pierdut si ruptura se fãcu între Constantinopol si Roma. împãratul nu se mai gândea acum decât cum sã-1 pedepseascã pe papã, în care vedea un supus neloial si trãdãtor, uzurpând un domeniu care era al imperiului. De la 756 si pânã la tratatele din 803 si 812 cu Carol cel Mare, nici o ambasadã bizantinã nu mai apãru la Curtea pontificalã. Politica bizantinã cãutã sã nu-i facã papei dificultãti, cãutând sã-i despartã pe franci, ceea ce nu izbuti, si fãcând aliantã cu longobarzii. în 759, se legã cu Desiderius (Didier), regele detronat, pentru a recuceri Italia, în 760, o flotã va merge în Italia, pentru a întãri escadra
145
NICOLAE   BANESCU
din Sicilia si a pregãti o debarcare, încercarea nu reuseste si Ca-rol cel Mare, intervenind, în 774, în Italia, distruse regatul longo-bard si confirmã solemn papei donatia lui Pepin82.
în Italia, în vremea aprigelor lupte purtate ele Constantin al V-lea în Rãsãrit, se petrec schimbãri care slãbesc influenta Imperiului în aceastã parte, în 751, puternicul rege longobard Aistulf izbuteste a pune stãpânire pe Ravenna. Tendintele regelui longobarzi-lor se îndreptau în chip firesc spre Roma si aceasta îl hotãrî pe urmasul lui Zaharia (741-752), pe papa stefan al II-lea (752-757), sã caute un sprijin împotriva acestor primejdii. De la Bizant nu putea astepta un ajutor eficace, Constantin al V-lea fiind prins de luptele sale grele împotriva arabilor. El se îndreptã atunci pentru a înlãtura primejdia longobarzilor cãtre un alt popor germanic, la franci. Carol Martel dãduse (în octombrie 732) o mare loviturã arabilor spanioli, la Poi-tiers. Fiul sãu Pepin ajunse în 751 în fruntea Regatului francilor, în locul celui clin urmã Merovingian. Acestuia i se adresã stefan al II-lea si Pepin intervine în 754 în sprijinul sãu, dar împotriva longobarzilor, impunân-clu-i lui Aistulf a restitui Ravenna si un numãr de orase. Când însã nu se tinu de cuvânt si atacã Roma, Pepin se întoarse, în 756, încã o datã asupra longobarzilor, silin-du-i a restitui Papei mai multe orase.
Dupã ce am schitat puternica activitate desfãsuratã de Constantin al V-lea pentru apãrarea imperiului, sã vedem acum actiunea lui în politica bisericeascã1''1"1.
82 V. Ch. Diehl, L'Afrique byzantine, t. III, cap. l". Cf. F. La fin du monde antique, p. 358.
146
Lot,

Interventia împãratului în treburile Bisericii vine foarte târziu. Abia în 753, dupã ce îsi încheiase luptele biruitoare împotriva arabilor si-si asigurase tronul prin gloria armelor, îsi afirmã el hotãrât vointa în aceastã dezbãtutã problemã. Constantin al V-lea compusese discursuri, poruncind sã fie citite în biserici si douã Tratate de teologie în sprijinul iconoclasmului, silin-du-se a le da o bazã teologicã. Ele trebuie puse cu putin înaintea Sinodului iconoclast, deci pe la 752-753- Ostrogorsky a cãutat sã refacã aceste tratate din fragmentele pãstrate în discursurile Antirrhetikoi ale patriarhului Nikephoros, când constatã cã ideile acestor tratate au inspirat hotãrârile Sinodului clin 754. împãratul punea problema iconoclasmului pe terenul christologic, pe când înainte de el iconoclastii îi imputau cultului icoanelor numai idolatria. Constantin al V-lea pretindea cã nu e posibil sã reprezinte în icoane natura divinã a lui Christos, iar dacã se reprezenta natura umanã, se aducea atingere dogmei unirii celor douã naturi în Christos83.
Ca atâtia alti înaintasi ai sãi, Constantin al V-lea se hotãrî a convoca un Sinod ecumenic si a preface canoanele acestui Sinod în legi pentru imperiu. La 10 februarie 754, el chemã, prin urmare, la Constantinopol 338 de episcopi, din toate pãrtile Orientului. Acestia se adunarã în Palatul Hieria, pe coasta asiaticã a Bosforului. Dar caracterul ecumenic al sinodului era compromis prin lipsa reprezentantilor papei si a patriarhilor de Alexandria, Ierusalim si Antiochia. Patriarhul
83 G. Ostrogorsky, Studien zur Gesch. des byzant. Bilderstrei-tes, „Historische Untersuchungen", Heft 5, Breslau, 1929.
147

Anastasios murise (ianuarie 754) si împãratul îl puse ca patriarh, în plin sinod, pe cãlugãrul Constantin al II-lea. în lipsa lui Anastasios, sinodul fu condus de prelatii iconoclasti: Sisinnios din Perge (în Pamphylia), Basilios Trikakabos din Antiochia Pisidei, Theodosios Apsimar din Ephes, care prezida.
Lucrãrile sinodului tinurã pânã la 8 august 754. Partizanii icoanelor furã condamnati. Se interzise nu numai adorarea lor, dar si fabricarea acestora. Apãrãtorii icoanelor furã anatemizati, împãratii iconoclasti aclamati ca mântuitori ai lumii si ai luminilor ortodoxiei1^". Dacã definitiile date de prelati reflectã în anume puncte ideile împãratului, ei nu le primirã însã pe toate, pãstrarã doctrina mijlocirii Fecioarei si a sfintilor. La 8 august 754, se tinu sedinta ele închidere în Biserica Theotokos clin Blachernae, unde aceste hotãrâri furã proclamate în prezenta împãratului84.
Executarea hotãrârilor acestora se izbi ele mari greutãti si dãdu celor din urmã decenii ale domniei lui Constantin caracterul lor întunecat, împãratul negocia cu episcopi si cu simpli cãlugãri - ca Sfântul stefan cel Tânãr - pentru a obtine adeziunea lor. Dar silintele sale nu furã încununate de izbândã. El întâmpinã o vie rezistentã, mai cu seamã în mãnãstiri si o multime de cãlugãri emigrarã în aceastã epocã în Italia.
înarmat cu hotãrârile sinodului, Constantin al V-lea luã mãsuri energice împotriva rebelilor. Cãlugãrii furã
81 V. Grumel, Les regestes des actes du patriarcat de Constantino-pole, I, Les actes des patriarches, Fasc. II, Les regestes de 715 ã 1043, Socii Assumptionistae Chalceclonenses, 1936, p. 9-10, nr. 345.
148

prigoniti, exilati, închisi, iar uneori ucisi. Atunci pieri Andrei Calybitul de la Blachernae si Sfântul stefan cel Tânãr, ucis pe ulitele Constantinopolului. Mãnãstirile furã închise sau laicizate; bisericile distruse de la functiunea lor. Scrierile în sprijinul icoanelor au fost arse. Icoanele, distruse fãrã milã. „Cele care erau în mozaic, spune un contemporan, erau smulse; cele zugrãvite în culori, rase. Orice frumusete dispãru din bisericã." Astfel furã distruse frescele bisericilor de la Blachernae, care reprezentau scenele vietii lui lisus; dispãrurã mozaicurile si frescele care decorau Patriarhia si numeroase alte opere ale artei crestine. Manuscrisele ilustrate nu scãparã nici ele85, în locul scenelor religioase se puserã în bisericã, spune Viata Sfântului stefan cel Tânãr, „copaci sau pãsãri sau animale si mai ales curse satanice de cai, vânãtori, spectacole si jocuri de Hippoclrom" (8ev8pa f) opvea r\ t&a aXoya, Se Ta craTaviKâ tTiTiri^aaia, KDvfiyia, a mi iît7io5p6^ia). Cu alte detalii pitoresti, afirmatia este reluatã86. Asa fãcu Constantin al V-lea la Blachernae, dupã ce distruse scenele religioase, în locul scenelor de pe Milliarium, reprezentând al Vl-lea sinod ecumenic, el puse portretul vizitiului sãu favorit.
împãratul, iritat, procedã atunci violent împotriva adversarilor si era martirilor se deschide în 76l, prin uciderea cãlugãrului din Blachernae, Andrei Calybitul. Apoi, la 20 noiembrie 764, a fost ucis, pe ulitele Con-
85  Ch. Diehl, Mantiei d'art byz.
86  Migne, PG, 100, col. 1120. V. Amantos, 'loiopioc tot» 6/uLav-ri-vou Kpcx-rouc;, I, Atena 1939, p. 371.       -•••
149
NICOLAF,   BANESCU
stantinopolului, dupã ce suferise tot felul de chinuri, Sfântul stefan cel Tânãr. Adus de la Sf. Auxentiu si închis, el a fost târât, din ordinul împãratului, din închisoare de o bandã de oameni înarmati cu ciomege si ucis sub lovituri, în 765, Constantin al V-lea vru sã-i sileascã pe toti supusii sãi sã jure împotriva icoanelor. O adunare solemnã avu loc la Sfânta Sofia: patriarhul Constantin jurã cel dintâi pe cruce cã a condamnat întotdeauna icoanele si asemenea jurãminte se cerurã în tot imperiul.
Fiindcã rezistenta cea mai mare o opuneau cãlugãrii, Constantin al V-lea procedã cu cea din urmã violentã împotriva mãnãstirilor. Cãlugãrii erau obiectul insultelor celor mai triviale în public; ei furã adusi la Hippodrom si siliti a defila, fiecare cu câte o cãlugãritã de mânã, în huiduielile multimii, în acelasi loc furã executati, câteva zile în urmã, unsprezece înalti demnitari, acuzati de complot. Patriarhul Constantin, denuntat, fu exilat în insulele Printilor si apoi executat.
Furia împãratului se întinse si asupra monumentelor de artã. Atunci pierirã o multime dintre operele artei crestine. Biserica Sfânta Euphemia fu transformatã în Arsenal si grajd, în provincii se dezlãntui aceeasi violentã prigonire. Michail Lachanodrakon, strategul the-mei Trakesioi, a rãmas celebru prin persecutiile sale.
Când Constantin al V-lea se îmbolnãvi de teribila boalã care-1 rãpuse în câteva zile (14 septembrie 775) si care nu-i crutã nici familia, se pare cã a fost cuprins de remuscãri si, pe patul mortii, ne spune Theopha-nes, striga si spunea cã de viu a fost dat focului nestins si le cerea clericilor sã cânte imnuri Fecioarei, pe care atât de mult o jignise în viata sa (6owv KCU ^eycov, cm (,âv L.11 7ii)pi oca6LCTCp TiocpeSo'ftriv, TItV ie âyiocv
150

KOU OEOTOKOV t>p,vLÎcrfroa E^ccitcov 6 aaîtov-ooq a-DTfjc; e%i^p6<;).
Slavizarea Greciei si a Peloponezului, în timpul domniei lui Constantin al V-lea, e un eveniment însemnat, de care se vorbeste în legãturã cu o groaznicã epidemie care decimã atunci populatia imperiului. Relevând fragmentul în care Constantin Porphyrogenne-tos scria eai3A,a6cbi3r| 8 Ttâaoc fi xwa KOU yEyove 6dp6ocpo<;87, interpretat în sensul cã dupã ciuma din 746-747 toatã tara, adicã Peloponezul, „a fost redusã în sclavie", nu „slavizatã", A. Maricq observa88 cã sensul acestui verb denominativ depinde de întrebuintarea ce se dãdea în epoca lui Constantin al V-lea etnicului Zi3>icc6o<;, LKA,d6og, ZK/Ux6rrv6<;, ZK^a6îvo<;, adicã nu mai poate fi vreo îndoialã decât în cazul în care termenul încã de atunci servea pentru a-i desemna pe sclavi sau o categorie de sclavi.
Fr. Dolger a fãcut o anchetã metodicã, editând un act al mãnãstirii Iviron privitor la instalarea de ZK>.d6oi Bo<)A,yapoi în hinterlandul Thessalonicului în veacul al X-lea89. El ajungea la concluzia, „revolutionarã" dupã Maricq, cã, departe de a apãrea în sec. al Vl-lea, la Agathias (249, 3), cum scria Vasmer90, sau în
87 Const. Porphyrogennetos, De Thematibus, II, 6.
88 A. Maricq, Notes sur Ies Slaves dans le Peloponnese et en Bit-hynie, et sur l'emploie du „slave" comme appellatif, „Byzantion", 22, 1952, p. 337-355.
89  Fr. Dolger, Ein Fãli slavischer Einsiedlung im Hinterland von Thessalonike in lO.Jahrhundert, „Sitzungsberichte der Baye- . rischen Akademie der Wissenschaften, Philos.-hist. Klasse", 1952, l, 28 p. (cf. BZ 46, 1953, p. 210).
90 M. Vasmer în „Zeitschrift fur deutsche Wortforschung", 9, 1907, p. 22.
-       .                 151
NICOLAE   BANESCU
secolul al VH-lea, cum afirma Amantos91, utilizând în mod gresit pecetea cunoscutã cu inscriptia ano •UKOCTCOV TOOV âv8pa7t68cflv TCOV ZKXa66o>v Tfjt (3ii3-t)v(ov e7tap%iaq, sensul de „sclav" e atestat pentru prima oarã în typikonul Pantocratorului din 1136! Maricq trãgea deci concluzia cã la Constantin Porphyrogen-netos, în secolul al X-lea, aKXa6cbvoo nu poate însemna decât „a slaviza"92.
Spre a-i stãpâni pe arabi, Leon al III-lea fãcuse aliantã cu chazarii si întãri aceastã aliantã prin cãsãtoria fiului sãu Constantin al V-lea cu fiica haganului (733).
Dupã moartea lui Constantin al V-lea, fiul sãu Leon al IV-lea, supranumit Chazarul (septembrie 775-8 septembrie 780), din cauza originii mamei sale, îi urmã în scaun, în afarã, el purtã cu succes lupta împotriva arabilor, în fata cãrora «câstigã douã biruinte: una lângã Germanicia (778), alta în thema Armeniakon (780), si cãutã sã intervinã în Italia, primindu-1 la Con-stantinopol pe Adalgis, fiul lui Desiderius, regele lon-gobard detronat de Carol cel Mare si atrãgându-1 de partea lor si pe ducele de Benevent, Arichis. înãuntru, îndulci mult mãsurile violente ale tatãlui sãu împotriva partizanilor icoanelor. Domnia sa, care fu de altfel scurtã, însemnã o perioadã de potolire a furiei iconoclaste. Cãlugãrii începurã a se întoarce în Constantino-pol, mãnãstirile a se popula din nou. împãratul dãdea bune sperante pentru restabilirea pãcii interne, când muri, la 8 septembrie 780, de boala pãrintelui sãu. Fiul sãu, Constantin al Vl-lea, asociat la domnie din
91  K. Amantos în npaictiKâ ifjq 'Am5îi|iiac; 'Afhivwv, 7, 1932, P-235.
92 A. Maricq, op. al, p. 337-340.
152

776, avea numai 10 ani si împãrãteasa Irene luã frâiele Imperiului, ca regentã.
Leon al IV-lea e zis Chazarul, fiindcã era nãscut din prima cãsãtorie a lui Constantin al V-lea cu o printesã chazarã. El era de o fire mai blândã si avu în privinta icoanelor o atitudine mai îngãduitoare. Chiar dacã politica religioasã nu se schimbã cu totul, mãsurile lui împoriva partizanilor cultului nu au avut nimic din violenta celor ale tatãlui sãu. Theophanes ne spune cã adoratorii icoanelor, mai multi dintre functionarii Curtii, au fost bãtuti în public si închisi, dar executii nu s-au mai fãcut (Theophanes, 453). Aceastã îndulcire a mãsurilor se datoreazã, desigur, si influentei împãrãtesei Irene, o athenianã crescutã în ideile religioase si în cultul icoanelor.
Leon al IV-lea avea cinci frati vitregi, fiii lui Constantin al V-lea clin altã cãsãtorie. Doi dintre acestia fuseserã ridicati de tatãl lor la rangul de caesar si alti doi la cel de nobilissimos, pe care îl obtinu si cel mai mic, de la Leon al IV-lea. Când Leon al IV-lea îl asocie la tron pe fiul sãu si-1 încorona la 24 aprilie 776, senatorii, reprezentantii armatei si ai profesiunilor93 s-au îndatorat prin jurãmânt scris sã pãstreze credinta noului încoronat ca unicului mostenitor al tronului. Aceasta aratã progresul realizat de principiul stãpânirii unuia singur, prin mãrginirea dreptului de succesiune la tron la cel mai în vârstã fiu al împãratului^.
3- Irene si prima restauratie a icoanelor
Ca si Athena'is-Eudokia, Irene era athenianã din nastere, iar cãtre sfârsitul anului 768 fusese adusã la Constantinopol, unde-si celebrase, cu pompa obisnui-
93 Theophanes, 449: Oî ie TWV t3e(j.dTcov KCU iî\t
rai TCOV eoco Tccy^idicov Kod TCOV TioXucov rcocvccov KOU epyoco-iripiaKcov. E vorba de toate stãrile sociale, nu numai factorii traditionali: armata, poporul, senatul.
94 Ostrogorsky, op. cit., p. 120.
153
NICOLAE   BANESCU
ta, cãsãtoria cu mostenitorul tronului. Dar Atena veacului al VUI-lea nu mai era aceea din veacul al V-lea. Nu mai era cetatea pãgânã, orasul universitãtii, plin de amintirea filosofilor ilustri si a scriitorilor clasici, pãstrând cu pietate în umbra templelor cultul zeilor proscrisi, în vremea Irenei, Atena era un mic oras de provincie linistit, în care Parthenonul ajunsese o bisericã, unde Sfânta Sofia o înlocuise pe Pallas-Athene si sfintii luaserã locul zeilor, în acest mediu nou, Irene primise altã educatie decât aceea pe care o avusese Athenai's, ea era o credincioasã devotatã Bisericii, de o pietate pe care o aprindeau si mai mult evenimentele grave ale epocii.
Marea chestiune arzãtoare care agita lumea, ele la Leon al III-lea, împãrtise societatea bizantinã în douã tabere. Lumea oficialã, clerul curtii, demnitarii, înalta clasã si armata erau partizanii reformei împãratilor iconoclasti, pe când clerul de jos, poporul, clasele de mijloc, femeile nu se puteau despãrti de icoanele pe care le adorau si în puterea minunatã a cãrora credeau.
Când Irene intra în familia imperialã, persecutia era în toi. Dar când Constantin al V-lea muri, se observã o îndulcire a violentelor la începutul domniei urmasului sãu si lucrul acesta se datora, desigur, influentei împãrãtesei. si dupã moartea lui Leon al IV-lea, în 780, Irene, luând personal conducerea imperiului, adoptã o atitudine hotãrâtã în favoarea icoanelor.
Se stie cã Irene era o femeie frumoasã si, în mijlocul unei Curti stricate, ea avu o purtare ireprosabilã. Ea a fost mai cu seamã o mare ambitioasã, în tot timpul vietii sale a voit sã domneascã si marea sa ambitie, care nu-i îngãdui nici fiului sãu un loc alãturi de
154

dânsa, stinse în inima ei sentimentul de mamã si o împinse la o cruzime care lãsã o patã nestearsã pe amintirea numelui sãu.
Partidul iconoclast era încã puternic si Irene, icono-filã convinsã, fu foarte prudentã. Ea pregãti câtiva ani triumful proiectelor sale.
îndatã ce luã asuprã-si cârmuirea imperiului, te-mându-se de ostilitatea cumnatilor sãi, caesari, se folosi ele un complot care urmãrea sã-i punã în fruntea imperiului si îi sili sã intre în cler; pentru ca toatã lumea sã cunoascã acest lucru, îi obligã sã aparã, cu prilejul solemnitãtii Crãciunului din anul 780, în Sfânta Sofia si sã ia parte la slujba religioasã oficiatã în fata poporului capitalei. Pentru a-si putea impune ideile sale în privinta icoanelor, ea mai avea de înlãturat si alti adversari: toate functiunile înalte ale Statului - senat, cancelarie, armatã - erau ocupate ele iconoclasti. Erau oamenii vechiului regim, care nu s-ar fi învoit niciodatã cu o desfiintare a politicii domniilor precedente. Irene începu a schimba personalul Palatului, ridicând în functiuni oameni devotati si rude; luã comanda generalilor lui Constantin al V-lea si o încredinta oamenilor ei. Armata, trupele gãrzii imperiale erau în mare parte legate de ideilor marilor împãrati, cãci soldatii, în cea mai mare parte, ieseau din mediul hetero-dox al Orientului si erau plini de admiratie pentru Leon al III-lea si Constantin al V-lea, care-i conduseserã la biruintã. Michail Lachanodrakon, comandantul thrakesienilor, faimos prin violenta cu care executase poruncile lui Constantin al V-lea, fu înlãturat. Omul cel mai influent, atotputernic, fu eunucul Staurakios, ridicat de Irene la demnitatea de patrikios si în functia
155
NICOLAE   BANF.SCU
de logothetes tou dromou, care, 20 ele ani, o va servi cu credintã. El negocie, ca diplomat, pacea cu arabii, când acestia reluarã luptele obisnuite ele frontierã si venirã, pustiind, prin Asia Micã, pânã la Bosfor, în 783. Regenta cumpãrã pacea pe trei ani cu un tribut anual de 70.000 de solidi (sau nomismata)^. Tot el, ca general, purtã rãzboiul cu slavii din Macedonia si Hel-las (789) si-i aduse la supunere.
Primii ani ai împãrãtesei Irene au fost grei, dar n-au clescura-jat-o. Arabii Mesopotamiei, sub califul Mahdi, începurã, în 781, incursiunile în Asia Micã, poate pentru cã stiau cã e o femeie pe tron. Irene trimise împotriva lor „TOC nepaiim i^ejiaTa", dupã expresia lui Theophanes (I, 455), adicã armatele clin Asia Micã. Generalul Michail Lachanodrakon avu la început succese, dar în 782 fu biruit de fortele superioare arabe, care ajunserã pânã la Bosfor.
Primejdia arabã o sileste pe basilissa sã se apropie de Carol cel Mare, care desfiintase (774) regatul longobarzilor din Italia si se proclamase regele lor (rex Francorum et Longobardorum at-que patricius Romanus) si-si dobândise astfel mare nume în Apus. Ambasadori bizantini venirã în capitala lui Carol, propu-nându-i cãsãtoria fiului Irenei, Constantin al Vl-lea, cu Rothruda., la Theophanes ,,'EpDi3pdb". Carol primi propunerile si un învãtat bizantin rãmase la Curtea regelui franc, pentru ca sã o învete pe Rothruda „literele si limba grecilor" si s-o introducã „în obiceiurile împãratilor romani", în acest timp, Irene fu nevoitã a încheia o pace pe trei ani cu arabii, plãtindu-le 70.000 nomismata de aur si daruri, mãtase s.a. Fu si un schimb de prizonieri, pentru a fi eliberati strategii bizantini captivi.
Scãpând astfel de amenintarea arabilor, împãrãteasa îsi întoarse atentia spre slavii din Hellada, care, poate în întelegere
95 Solidus era de la Constantin cel Mare, aureus (gr. egal cu 1/72 din livra de aur. Avea 4 gr 548. El scade si dupã lus-tinian ajunge la 4 gr 4. în franci, egal cu 15,85.
156

cu caesarii, care vroiau sã ocupe tronul, se revoltaserã. Irene îl trimise împotriva lor pe eunucul Staurakios, care va fi consilierul ei credincios toatã viata. Acesta veni în Macedonia si Hellada si-i supuse pe slavi, impunându-le tribut. Trecu apoi în Peloponez, de unde luã multi prizonieri si pradã, întâia oarã se mentioneazã revolta slavilor în Hellada si trimiterea armatei împotriva lor, ceea ce aratã cã nu erau atât de vechi aici (Amantos, op. cit., p. 374-375).
în 784, dupã ce s-a înlãturat primejdia din Rãsãrit si Apus, Irene începu sã se gândeascã la împlinirea proiectelor sale iconofile. Patriarhul Paul al IV-lea se retrase si, în locu-i, fu ridicat Tara-sios, secretar imperial, devotat cultului icoanelor.
încã ele la începutul domniei, Irene arãtã în materie de religie o tolerantã necunoscutã ele multã vreme. Cãlugãrii se strânserã iarãsi în Constantinopol. Patriarhul Paul al IV-lea singur rãmânea om al vechiului regim, legat de erezie, prin jurãmântul ce-1 depusese la urcarea lui pe tronul patriarhal: 20 februarie 780. în 31 august 784, el se retrase - sub influenta Curtii, probabil - si Irene ridicã (25 decembrie 784) atunci în Scaunul Patriarhal un om al sãu, pe secretarul imperial Tarastos, care servi cu credintã toatã politica religioasã a împãrãtesei. La 29 august 784, Irene trimise o ambasadã papei Hadrian, pentru a-i propune convocarea unui sinod ecumenic.
Rãspunsul pontifical, din 27 octombrie 785, aproba planurile împãrãtesei. Doi apocrisiari ai papei venirã în 786 la Constantinopol. împãrãteasa le dãdu prelatilor bizantini ordin sã se adune în vara anului 786. sedinta se deschise si avu loc în 31 iulie (al 7-lea sinod ecumenic), în Biserica Sfintilor Apostoli, împãrãteasa asista, cu fiul sãu, la sedintã, în asa-zisele catechume-na ale basilicii. Egumenul mãnãstirii Sakkudion (din
157
NICOLAF.   BANESCU
Bithynia), vestitul Platon, unul dintre cei mai ferventi apãrãtori ai icoanelor, îsi începuse, din amvon, discursul îndreptat împotriva sinodului din Hieria, când deodatã soldati ai gãrzii imperiale, cu armele în mâini, pãtrunserã în bisericã, amenintânclu-i pe prelati, împãrãteasa încercã zadarnic a potoli miscarea, episcopii se împrãstiarã si iconoclastii, unindu-se cu armata, strigarã: „Am biruit !"96 Legatii papei si o multime din episcopi pãrãsirã Constantinopolul.
Irene nu prevãzuse acest incident, împreunã cu Staurakios, ea întrebuinta toate mijloacele pentru a scãpa de aceste trupe potrivnice. Prin bani si fãgãduieli îsi câstigã corpurile de armatã clin Asia, totdeauna geloase pe trupele care aveau garnizoana în capitalã. Apoi se anuntã o mare expeditie împotriva arabilor si trupele de gardã furã trecute atunci în Asia si înlocuite cu cele care fuseserã câstigate ele partea cultului icoanelor. Regimentele dusmane furã apoi dezarmate si trimise la vatrã.
Acum, cu o armatã devotatã la îndemânã, Irene adunã clin nou sinodul, care nu se mai tinu în capitalã, ci, pentru mai multã sigurantã, se întruni la Niceea, în biserica Sfânta Sofia, la 24 septembrie 787 si tinu pânã la 13 octombrie. Erau prezenti 350 de episcopi, înconjurati de o multime ele egumeni si ele cãlugãrii legatiei pontificale.
Sinodul aruncã anatema asupra hotãrârilor iconoclaste din 754 si restabili cultul icoanelor, sprijinit pe baze dogmatice, cu rezerva cã icoanele n-au dreptul la
Theophanes, p. 461.
158
,-,                      r-w—

adorare (A,ocTpeioc), ci numai la veneratie Kt>vr|cn<;). în noiembrie 787, pãrintii Bisericii se transportarã la Constantinopol, unde avu loc cea din urmã sedintã, în palatul Magnaurei, în prezenta Irenei si a lui Constantin al Vl-lea. împãrãteasa si împãratul, fiul ei, subscriserã la actele sinodului, în prezenta legatilor papei Hadrian. Prelatii îi aclamarã pe suverani ca pe „noul Constantin si noua Elena".
Sinodul de la Niceea are o mare însemnãtate: el nu s-a multumit a restabili icoanele, ci a dat, afarã ele aceasta, partizanilor lor doctrina si organizarea pe care ei n-o aveau fatã de adversari.
El a coordonat toate argumentele teologice care se puteau opune doctrinei iconoclastilor si în acelasi timp a stabilit canoane disciplinare care au fost pentru Biserica greacã punctul de plecare al unei adevãrate reforme, îndeplinite în curând de Platon si Theo-dor Studitul.
Am vãzut cã inconoclastii arãtaserã cea mai mare înversunare împotriva cãlugãrilor. Ei bine, acum tocmai clin mãnãstiri porneste miscarea reformatoare. O nobilã familie clin Constantinopol, îndemnatã de un membru al ei, egumenul Platon, transformase unul dintre domeniile sale, situat în Saccudion, într-o adevãratã mãnãstire. Un nepot al lui Platon, Theodor, intrã în mãnãstire si ajunse discipolul favorit al egumenului. în 794, Platon îi determinã pe cãlugãri a-1 alege în locul sãu, simtindu-se slãbit ele bãtrânete. Theodor avea 35 de ani si va ajunge una clin cele mai puternice figuri ale Bisericii clin acel timp. Platon avusese mare înrâurire asupra sinodului ele la Niceea si e probabil cã dânsul a inspirat canoanele disciplinare, care
159
MCOLAE   BANESCU
alcãtuiesc, împreunã cu regulile monastice datorate lui Platon si lui Theoclor, fundamentul a ceea ce se cheamã doctrina stuclitilor.
Principiile ele cãpetenie ale reformatorilor sunt douã: 1. Restabilirea riguroasã a moralei crestine, prescrierea normelor vietii monahale, organizatã în spirit ascetic sever; viata cãlugãrilor se petrecea în post si rugãciune, predici si lucru manual; 2. Neatârnarea si autonomia absolutã a Bisericii. Din punct de vedere religios, ei condamnã orice alegere episcopalã contrarã ierarhiei. Un simplu laic, un neofit nu poate ajunge episcop. Din punct de vedere politic, ei aduc o idee de o îndrãzneatã noutate în istoria bizantinã, împãratul, se stie, avea asupra Bisericii o autoritate care fãcea clin el egalul apostolilor. Aceastã autoritate în materie religioasã o contestã Theodor. Apostolul a zis: „Dumnezeu i-a pus în bisericã mai întâi pe Apostoli, apoi pe profeti, în urmã pe Doctori" (I Corinteni, 12, 28).
Despre împãrati nu pomeneste nimic. Numai cei dintâi au dreptul de a fixa dogmele credintei: împãratii trebuie sã li se supunã si nu le pot lua locul.
Aceste principii, proclamate în Bisericã, au produs conflicte mari, care tulburarã pacea religioasã si fãcurã cu putintã, cum vom vedea, întoarcerea ofensivã a iconoclastilor.
îndatã dupã triumful pe care-1 obtinuse în sinodul de la Niceea, împãrãteasa fu amenintatã serios, în ambitia sa, clin partea lui Constantin al Vl-lea. Acesta, acum un bãiat ele 18 ani, întelegea sã domneascã. Irene îl tinuse totdeauna la o parte. La începutul domniei, un proiect ele cãsãtorie se negociase, în interes politic, între Curtea clin Constantinopol si aceea a lui Carol
160

cel Mare: Constantin al Vl-lea trebuia sã o ia de sotie pe Rothruda, la bizantini Erythro, fiica puternicului rege din Apus. Irene se temu însã ca nu cumva protectia lui Carol cel Mare sã-i asigure fiului sãu un sprijin care s-o înlãture din fruntea imperiului si ea rupse atunci negocierile, renuntând la proiectul de cãsãtorie, cu toatã opozitia lui Constantin al Vl-lea. Apoi descoperi pentru dânsul o sotie în persoana unei armence, Mãria din Paphlagonia, si-1 sili, în 788, sã contracteze aceastã cãsãtorie. Tânãrul se ridicã în cele din urmã împotriva acestei tutele. Un complot se urzi în acest scop, în primãvara anului 790, dar el fu descoperit. Vinovatii furã torturati, surghiuniti ori închisi, Constantin al Vl-lea bãtut cu vergi si închis în Palat, împãrãteasa luã armatei un jurãmânt nemaiauzit, cã atâta timp cât va trãi dânsa nu-1 va recunoaste de împãrat pe fiul sãu.
Dar trupele themei Armeniakon se revoltarã si ce-rurã punerea în libertate a lui Constantin al Vl-lea, recunoasterea lui ca unic si adevãrat împãrat. Irene, înspãimântatã, se retrase în palatul ei din Eleutherion si abdicã. Atunci Constantin al Vl-lea ajunse efectiv împãrat; vechii consilieri ai Irenei, Staurakios, Aetios, sunt destituiti. Toti vechii dusmani ai icoanelor, în frunte cu celebrul Lachanodracon, sunt iarãsi pusi în cele mai înalte demnitãti.
Dar slãbiciunea lui Constantin al Vl-lea îl face ca dupã un an, în ianuarie 792, sã se plece la rugãciunile mamei sale si s-o asocieze la domnie, reclându-i titlul de împãrãteasã si rechemând-o în Palatul Sacru. Staurakios e readus în functie. Irene, setoasã de rãzbunare, îsi pregãteste cu multã dibãcie reusita. Ea se sili,
161
N1COLAE   BANESCU
prin tot felul de intrigi, a-1 face pe Constantin al Vl-lea impopular, îl îndemnã mai întâi sã-1 închidã si sã-1 orbeascã pe Alexios Mosele, generalul care fusese pus în fruntea lor ele trupele rãsculate în favoarea lui Constantin al Vl-lea, în 790. Prin aceasta, Irene se rãzbuna împotriva omului care-i trãdase încrederea - el fusese anume trimis de Irene sã le supunã - si în acelasi timp ridica împotriva lui Constantin trupele themei Arme-niakon, indignate de purtarea împãratului fatã de un sef pe care-1 iubeau. Constantin al Vl-lea fu nevoit sã potoleascã el însusi revolta si cruzimea cu care o fãcu îi înstrãina simpatiile armatei.
Apoi, fiindcã multi se miscau în favoarea fiilor lui Constantin al V-lea, unchii împãratului, Irene îl fãcu pe împãrat sã ia mãsuri aspre împotriva lor: cel mai mare dintre caesari, Nikephoros, fu orbit, celorlalti patru li se tãie limba, cruzime inutilã, care stârni revolta mai ales printre iconoclasti (cãci ei tineau la dânsii, în amintirea lui Constantin al V-lea) si care-1 fãcu pe împãrat foarte impopular.
în sfârsit, Irene aflã un ultim mijloc pentru a înstrãina toate simpatiile lui Constantin al Vl-lea.
Ea încuraja anume simpatia lui Constantin al Vl-lea pentru una dintre doamnele Curtii, Theodote, care avea, pe lângã împãrãteasa-mamã, rangul unei Kot)6iKO'oA-apia, si era înruditã cu egumenul Platon si cu nepotul sãu Theodor (vara lor), îl îndemnã a o îndepãrta pe Mãria, sotia sa, într-o mãnãstire si a se cãsãtori, în septembrie 795, cu Theodote. Binecuvântãrile rituale furã date de economul loseph. Tarasios se opuse cãsãtoriei, dar se abtinu a-1 excomunica pe împãratul adulter si nu-1 pedepsi pe preotul vinovat. Lucrul acesta stârni indigna-
162

rea generalã. Cãlugãrii se revoltarã împotriva împãratului bigam si învinuirã slãbiciunea lui Tarasios, care tolera o asemenea imoralitate. Centrul principal de rezistentã era mãnãstirea Sakkudion. Platon si Theodor refuzarã comuniunea cu patriarhul. Dupã ce se sili în zadar sã potoleascã mânia cãlugãrilor, venind la apele termale clin Proussa, pentru a conferi cu ei, împãratul luã în cele din urmã împotriva lor mãsuri aspre. Platon fu închis într-o mãnãstire din Constantinopol, iar Theodor exilat la Thessalonic.
Toate aceste fapte au ridicat opinia publicã împotriva lui Constantin al Vl-lea. Irene profitã atunci de aceastã stare de spirit si, în lipsa împãratului, care tocmai începea în Asia o expeditie împotriva arabilor, urzi un complot pentru înlãturarea acestuia. Când totul fu gata, pentru a nu-i lãsa putinta vreunui succes militar, care le-ar fi zãdãrnicit planul, împãratul fu chemat la Constantinopol. La 17 Iulie 797, Constantin al Vl-lea, întorcându-se de la Hippodrom în Palatul Sfântul Mamas, fu atacat de conjurati, din mâinile cãrora scãpã, trecând în Asia. Dar acolo e prins de agentii Irenei, care-1 aduc înapoi. El fu închis în Palatul Sacru si, din porunca mamei sale, orbit (15 august 797). Constantin al Vl-lea îsi petrecu într-o linistitã obscuritate, în mijlocul familiei sale, cei din urmã ani ai existentei1421.
Nimeni nu plânse soarta nenorocitului împãrat. Bigotii, în fanatismul lor, vãzurã în aceastã tragedie pedeapsa legitimã a pãcatelor de care se fãcuse vinovat, un exemplu prin care, zice Studitul, împãratii însisi vor învãta a nu mai viola legile lui Dumnezeu si a dezlãntui persecutii nelegitime.
163

Irene îsi realizase visul. Ea îndrãzni, ceea ce nu se mai vãzu niciodatã, de a-si lua titlul de împãrat, în fruntea novellelor sale, ea se intitula nu basilissa, ci Eîpfrvri, Ttunoc; âaaiAdx;. Pe monedele ce le bãtu, pe dipticele de ivoriu care ne-au pãstrat chipul sãu, ea se înfãtisã în aparatul pompos al suveranitãtii.
Pentru a câstiga simpatiile populatiei, Irene usura contributiile la care era impusã, fãrã sã tinã seama de nevoile financiare ale imperiului. Mãnãstirile furã mai cu seamã usurate de biruri. Impozitul ce apãsa populatia Constantinopolului fu desfiintat si impozitele ce se luau la import si export, la Abydos si Hieron, scãzute mult.
în acelasi timp, ea îi umplu de binefaceri pe cãlugãri, care erau de partea sa si, spre a-si atrage poporul, usura mult contributiile, ceea ce ruinã finantele.
Dar împrejurul ei se teseau acum intrigile-, favoritii se certau pentru succesiunea ei. Cei doi eunuci care guvernau imperiul, Staurakios si Aetios, râvneau a-si câstiga fiecare tronul pentru rudele sale. Scene violente, comploturi, denunturi umpleau acum palatul din Constantinopol si împãrãteasa cu greu se mentinea, în politica externã, situatia se înrãutãti. Bulgarii sub Kar-dam devenirã amenintãtori, dupã biruinta din 792 asupra lui Constantin al VI-leaM31. Arabii, sub Harun-al-Rasid fãcurã mai progrese în Orient si Irene fu nevoitã sã încheie o pace umilitoare în 798, obligându-se la plata tributului consimtit în 78 197.
în timp ce Bizantul se agita în aceste lupte sterile, Carol cel Mare, la sfârsitul anului 800, restaura în Oc-
Dolger, Regesten, Abt. l, 352.
164

cident Imperiul. Aceasta însemna pentru bizantini cã vechile drepturi ale urmasilor lui Theodosios asupra Apusului cãdeau pentru totdeauna. Curia romanã, prin încoronarea lui Carol cel Mare, desãvârsea oficial alãturarea ei la Imperiul Francilor si Roma cea Veche era definitiv pierdutã pentru bizantini.
Pentru conceptia Evului Mediu, imperiul era unic, chiar atunci când avea mai multi împãrati.
Nici Carol cel Mare, nici papa Leon al III-lea n-au gândit prin acest act a crea un imperiu de Apus, care sã facã o contrapondere celui de Rãsãrit. Carol era convins cã, luând acest titlu, el devenea continuatorul împãratilor romani. Aceasta însemna cã acum Roma îl alegea pe împãrat, în locul Constantinopolului. Nu se putea concepe existenta simultanã a douã imperii. Prin esenta sa, imperiul era unic. „Doctrina imperialã a unui imperiu unic se baza pe dogma unui Dumnezeu unic, pentru cã numai în calitate de delegat temporal al lui Dumnezeu împãratul putea exercita autoritatea divinã pe pãmânt "^.
Relatiile dintre Carol si Imperiul bizantin începuserã mai dinainte de anul 800. în 781, avuseserã loc negocieri pentru cãsãtoria fiului Irenei cu Rothruda.
în 797, Irene îl înlãturã pe Constantin al Vl-lea. Tronul nu putea fi constitutional ocupat de o femeie. Pentru Carol si papã, el era vacant, în Analele Occi-
98 Gasquet, L'Empire byzantin et la monarchie franque, Paris, 1888, 284-285; v. si Otto Treitinger, Die ostromische Kaiser und Reichsidee nach ihrer Gestaltung im hofischen Zeremoniell, Jena, 1938 [reeditatã la Darmstadt, 1956].
165
NICOLAE   BANF.SCU
clentale, la anul 800 (se relateazã evenimentele pe anii de domnie ai împãratilor bizantini), numele lui Carol urmeazã imediat dupã cel al lui Constantin al Vl-lea.
Bizantul socoti încoronarea lui Carol o uzurpare. Carol îsi dãdea seama si el cã, dupã Irene, la Constan-tinopol va urma un împãrat si situatia sa va fi precarã. De aceea, începu negocieri cu Irene. Unii au vãzut în aceste negocieri planul lui Carol de a se cãsãtori cu Irene, ceea ce nu se admite, în genere, ca lucru serios. Dar în 802 se întâmplã revolutia la Constantinopol, care zãdãrnici aceste tratative. Ele se vor relua sub Ni-kephoros si urmasul sãu.
Imperium Romanum gubernans era titlul ce i se dãduse lui Carol cel Mare.
încoronarea lui Carol cel Mare
Credem cã are dreptate N. lorga, care nu admite ca Bizantul sã fi recunoscut calitatea de împãrat pentru regele franc.
în Relations autre l'Orient et l'Occident au Moyen-Âge, Paris, 1909 (conferintã sustinutã la Sorbona), el subliniazã faptul cã în cronicile grecesti nu se spune despre Carol cã „a fost încoronat împãrat", ci cã „a fost încoronat împãrat al Romei de cãtre papã".
Analele france, Eginhard, ne spun cã ambasadorii lui Mihail I venirã la Aachen si, prezentând lui Carol, dupã obiceiul lor, în scris un pact de amicitie, în limba greacã, ei fãcurã elogiul lui Carol, „Iaudes ei dixerunt", dupã obiceiul ceremonialului bizantin, numin-du-1 împãrat si basileus: imperatorem eum et basileum appcllando. Lucrul nu e sigur. Cât timp avem numai rezumatul actului oficial bizantin, si acest rezumat e fãcut de aceia care aveau interes sã prezinte lucrul în luminã favorabilã, rãmâne o îndoialã, „care se sprijinã pe toatã constiinta bizantinã, invariabilã de la un secol la altul'' si care se regãseste chiar în epoca în care Bizantul nu mai înseamnã mare lucru (ca în timpul Paleologilor). Pentru acesti suverani ai Rãsãritului, occidentalii sunt niste „barbari" (p. 99 si urm.). • ,:/ ,,,
166
T

încoronarea, ca si ungerea mai înainte a lui Pepin, de cãtre papa stefan al II-lea, care se duce pentru aceasta în Franta, se datoreazã si acelei puteri populare care se afla atunci la Roma, acel „universus populus", „Romanica plebs", România italianã. stefan al II-lea nu s-a clus singur; a fost însotit de sefii militiei, militiae optimates; armata (exercitus), cu „judecãtorii" sãi (Judices), cu tribunii, ducii, chartularii în frunte, si în acelasi timp judecãtorii longobarzi, care reprezentau populatia romanã a cetãtilor longo-barde, toti colaboreazã cu dânsul la actiunea acestuia în Franta.
Dupã crearea unei monarhii france, se vede Sf. Scaun la dispozitia acestei populatii romane. Ea se luptã, în partide, la alegerea de papi. Erau si familiile însemnate, proprietari în jurul orasului imperial, cu ale lor „domus", castele. si ele joacã un rol aici.
Ei nu voiau un stãpân la Roma, nici papa, ci un simplu protector, departe de dânsii.
încoronarea de la anul 800 era si un act de vointã spontanã a „României" italiene, care ajunge a crea în persoana regelui franc ceea ce nu putuse face mai înainte, contra autoritãtii împãratului de Orient. Poporul aclamã: „Carolo, piissimo Augusto, a Deo coronato, magno, pacifica imperatori, vita et victoria."
Occidentul, în forma sa popularã si dupã conceptiile sale, pe care le-am putea numi democratice, a creat aceastã formã imperialã (jbidem, p. 97).
Negocieri începurã totusi, pentru aflarea unui mo-dus vivendi între cele douã state. Ambasadorii franci erau la Constantinopol când izbucni catastrofa care o prãbusi pe Irene de pe tron.
Staurakios murise în 800. Aetios, acum atotputernic, conspira pentru a-1 ridica pe fratele sãu în fruntea imperiului, împotriva eunucului, alti mari demnitari se ridicau la rândul lor. Unul dintre ministri, logothetul general Nikephoros, profitã de nemultumirea generalã pentru a complota la rândul sãu. Iconoclastii îsi pregãteau si ei rãzbunarea. La 31 octombrie 802, revolutia izbucni. Irene era la resedinta ei preferatã, în pala-
167
NICOLAE   BANESCU
tul Eleutherion. Conjuratii pãtrund atunci în Palatul Sacru, înselând gãrzile si, punând stãpânire pe palat, îl proclamã împãrat pe Nikephoros.
Irene nu mai avu tãria de a rezista. Ea se resemna a depune puterea si uzurpatorul o exila mai întâi într-o mãnãstire fondatã de dânsa, în insula Prinkipo. Dar îndatã o strãmutã mai departe, în insula Lesbos, si acolo muri dânsa, într-o tristã captivitate, în august 803. Mai târziu, rãmãsitele i-au fost aduse în mãnãstirea din Prinkipo, apoi la Constantinopol, unde furã depuse la Sfintii Apostoli.
Biserica i-a iertat crimele, pentru serviciul ce-i fãcuse cu restabilirea ortodoxiei si a cultului icoanelor. Irene este pentru cronicari „prea cucernica împãrãteasã", „Noua Elenã", „iubitoarea de Dumnezeu Irene", f) et)ae6eaTdTTi A\)Yox>ai;r|j vece 'EÃevr|, Eipfrvr|".
4. Nikephoros I Genikos
Nikephoros 7(802-811) se arãtã un împãrat energic. Mãsurile sale financiare îl fãcurã nesuferit; ele au fost însã necesare, dupã domnia risipitoare a Irenei. Nikephoros impuse si mãnãstirile, si bisericile, care, înmultite necontenit, aveau proprietãti întinse, în ce priveste politica religioasã, el observã o tolerantã moderatã, care potoli patimile dezlãntuite mai înainte, în politica externã, se arãtã foarte activ. El încheie mai întâi, în 803, pacea cu Carol cel Mare, în urma cãreia Imperiul bizantin îsi pãstra stãpânirea asupra Italiei
99 Asupra ei, Ch. Diehl, Figures byzantines, Pre serie (ed. IV), p. 77-109.
168

meridionale, Venetiei, Istriei si Coastei dalmatice. Dar în 805 se va pierde Venetia si numai în 812 se va încheia pacea definitiv.
Mai putin fericit fu Nikephoros în luptele sale cu arabii. Refuzându-le tributul, arabii, sub celebrul Ha-run-al-Rasid, reiau atacurile si cuceresc în 806 Tyana, Ankyra, Heracleia în Taurus, iar insulele Kypros si Rhodos furã sistematic pustiite, împãratul se vãzu silit a cumpãra pacea cu plata unui greu tribut.
Nikephoros, fost functionar, ajuns la treapta de logo-thetes Tofj yeviKou1441, sef al trezoreriei imperiale (802-811), era hotãrât a restabili veniturile statului risipite de dãrniciile Irenei. Sarcinile impuse populatiei stârnirã ura generalã împotriva lui si cronicarul Theophanes se fãcu ecoul ei, enumerând pretinsele 11 „vexatiuni" (KaKcbaeiq) cu care Nikephoros apãsã toate clasele populatiei. El era, pe lângã acestea, rãu vãzut de comandantii militari ai themelor, fiind un simplu demnitar civil si avu sã reprime revolte militare, ca aceea a lui Bardanios Turcul, cãruia îi încredintase comanda themelor Asiei pentru a-i înfrunta pe arabi.
împãratul îi ridicã împotrivã-i si pe studiti. înãltarea lui Nikephoros, de la functia de asecretis la patriarhat, dupã moartea lui Tarasios (februarie 806) stârni revolta cãlugãrilor, care-I socoteau pe noul patriarh un simplu neofit, ales contra canoanelor. Când, pentru a pacifica Biserica, împãratul îl obligã pe patriarh sã ridice excomunicarea preotului loseph, studitii, în frunte cu Theodor, se ridicarã împotriva mãsurii si suferirã o violentã represiune.
Asupra lui Nikephoros Genikos istoricii au avut, pânã în vremea din urmã, o pãrere cu totul rea, din cauzã cã istoriografia bizantinã 1-a înfãtisat în culori
169
NICOLAE   BANESCU
foarte negre. Lucrul e explicabil, clacã ne gândim cã izvorul din care cronicarii s-au alimentat a fost Theo-phanes, cãlugãrul ele la începutul secolului al IX-lea, care avea toate motivele sã-1 ponegreascã pe împãrat. Irene restabilise cultul icoanelor si partidul ortodox aflase un mare sprijin în domnia sa. Nikephoros a fost, în aceastã materie, cu totul indiferent. Mãsurile pe care le-a luat, de la început, pentru îmbunãtãtirea finantelor statului s-au întins si asupra Bisericii, ceea ce a stârnit, desigur, dusmãnia reprezentantilor ei împotriva împãratului. Atitudinea lui Theophanes, care-1 prezintã ca pe un nelegiuit, a fost urmatã de cronicarii posteriori Kedrenos, Zonaras, cãrora le-a servit de izvor. Paparrigopulos a încercat cel dintâi o reabilitare a împãratului, socotindu-1 un restaurator al statului si un reformator prudent. Iar J. Bury (în istoria consacratã acestei epoci - History ofthe Eastern Roman Empire from the Fãli of Irene to the Accession of B asii /, Londra, 1912) îl prezintã în adevãrata sa luminã când spune cã reputatia lui Nikephoros a suferit foarte mult de pe urma faptului cã n-a avut un istoric sincer care sã-i facã dreptate, nici apologeti pentru a combate referintele colorate ale adversarilor. Dacã stabilim exact faptele, ajungem, dupã Bury, la o concluzie diferitã în privinta domniei lui Nikephoros. El apare ca un om energic si imperios, atent numai la greutãtile sarcinii sale de a guverna, fãrã a se tulbura ele impopularitatea ce crestea în jurul sãu. Ch. Diehl, în atenta sa expunere a istoriei bizantine100, are asupra împãratului aceleasi bune pãreri. Cronicarii contemporani, zice el,
100 Histoire du Moyen Âge. col. Glotz, III, „Le moncle oriental", cap. VII.
170                  ,

1-au tratat tot atât de rãu ca si pe marii împãrati iconoclasti clin secolul al VUI-lea. în realitate, Nikephoros pare sã fi fost un suveran inteligent, preocupat ele îndatoririle sale fatã de imperiu, un spirit moderat si destul de indiferent fatã de chestiunile religioase. Dacã a respectat deciziile sinodului al VH-lea ecumenic, n-a înteles însã a încuraja luptele interne, ci, tolerant fatã de pãrtile religioase, el a considerat cã trebuie sã se îngrijeascã înainte ele toate de restaurarea finantelor ruinate ale statului si ele apãrarea lui împotriva puternicilor dusmani ce-1 atacau. Gelos în ce priveste autoritatea sa, nu admitea sã fie cineva mai puternic decât el si întelegea sã-si impunã vointa sa Bisericii, ca si Statului. Bun finantist, cãci înainte de a ocupa tronul fusese, dupã mãrturia patriarhului Nikephoros, TipdKTCop TCOV 5ri|u,oaicov cpopcov la Aciramyttion, ocupându-se ele încasarea taxelor la intrarea strâmtori-lor si ajunsese la înalta treaptã de 'kojo'&eir\c! TCCU ye-viKot» (logothet al tezaurului), el voia sã-i dea imperiului veniturile ele care avea nevoie, dupã risipa fãcutã de împãrãteasa Irene. în acest scop, întreprinse o reformã financiarã vastã, despre care ne putem face o idee din criticile lui Theophanes.
H. Monnier, învãtatul istoric al dreptului bizantin, a analizat textul cronicarului si a cãutat sã lãmureascã în ce au constat aceste mãsuri financiare ale lui Nikephoros, socotite o pacoste de cãlugãrul Theophanes. Acesta le numeste cu o expresie care a trecut în istorie, asa-zisele „zece calamitãti" sau „vexatiuni", KOtKO-voiat, KCCKcbaeic;, 6ci3e ca. Studiul lui H. Monnier, Etudes de droit byzantin, a apãrut în „Nouvelle revue hist. elu ciroit francais et etranger", t. 19 (1895). Asupra uneia dintre aceste vexatiuni, a mai apãrut un articol al în-
171

vãtatului grec G. Cassimatis, La dixieme „vexation" de l'empereur Nicephore, în „Byzantion", 7 (1932), p. 149-160. Iar colegul nostru de la Universitatea din Iasi, domnul G. Brãtianu, rezumând toate pãrerile, a închinat de asemenea un studiu asupra mãsurilor financiare ale lui Nikephoros, intitulat La politique fiscale de Nicephore F' 802-811, în „Etudes byzantines d'hist. economique et sociale", Paris, 1938, p. 185-2161451.
Iatã, pe scurt, care erau aceste KaKovomi imputate de Theophanes lui Nikephoros, dar impuse, desigur, împãratului, de nevoile militare ale domniei:
Prima vexatiune, împãratul a poruncit sã se adune crestini în toate themele imperiului, si dupã ce li se vor lichida posesiunile, sã fie colonizati în „Sclavinii", la hotarele tinuturilor amenintate de bulgari (ETU tâq ZKXa6r|via<;). Asezarea aceasta a populatiei grecesti la hotarele bulgarilor fãcea mai grele incursiunile lor101. Nikephoros nu fãcea în aceastã privintã decât sã aplice un sistem practicat adesea de împãrati si Monnier a enumerat precedentele acestei colonizãri. E de ajuns a ne aminti de ridicarea mardaitilor din Liban, sub lusti-nian al Il-lea, si strãmutarea lor aiurea, de strãmutarea masei de slavi din Thracia în Bithynia sub Constantin al V-lea. Ceea ce i se poate imputa împãratului, dupã Theophanes, este graba cu care s-a fãcut aceastã colonizare, sub presiunea evenimentelor. Bulgarii erau acum foarte primejdiosi. Luati repede, locuitorii nu vor fi avut vreme sã-si vândã bunurile pe îndelete, le-au dat poate pe nimic.
101 Dolger, Regesten, 1. Abt., nr. 372, datat cea septembrie-de-cembrie 810.

A doua vexatiune, împãratul îi înrola în armatã pe sãraci (TTUCO^OI) si porunci sã fie echipati de comunitatea fiscalã, Tiocpoc TCOV 6u,ox<âpci>v, care mai plãtea si o taxã de 18 1/2 nomismata pentru fiecare înrolat insolvabil, o sumã considerabilã pe atunci. Grupa fiscalã plãtea âA,Xr|Xeyy'6co<; pentru sãracii înrolati - impozitul pe care ei nu-1 mai plãteau, în baza solidaritãtii fiscale, care era o regulã la bizantini. Aceastã solidaritate a contribuabililor s-a crezut cã e allelengyon, dar termenul nu se întâlneste la Theophanes si nici în altã parte. Dolger102 a arãtat cã mãsura lui Nikephoros nu era altceva decât procedura e7ti6oA,f|, garantia colectivã a celor din aceeasi grupã fiscalã, 6(j.OKrivcroi, pentru impozitul neplãtit al comunitãtii. Allelengyon apare, dupã Dolger, la 1002, sub Basilios al II-lea.
Nikephoros procedã simplu: contribuabilul care nu mai putea plãti era înrolat în armata imperialã. Vecinii sãi, 6|4,6xcopoi, erau obligati a plãti în acelasi timp impozitul funciar al celui care nu-1 plãtise si echiparea lui de soldat. Taxa de 18 nomismata era mare si reprezenta mai mult decât înarmarea strict necesarã a unui soldat, dar excedentul era întrebuintat pentru cheltuielile armatei.
A treia vexatiune, împãratul se gândi sã mãreascã toate impozitele existente si porunci epoptilor sã facã noi operatii cadastrale si pentru cheltuielile lor se puse o taxã de 2 keratia, încasatã ca %apiiaTiKov. S-a explicat termenul prin aceea cã poate rulourile de pa-
102 V. recenzia din BZ 36, p. 157 sq. (la studiul scris de G. Rouil-lard, L'epibole au temps d'Alexis I Comnene, „Byzantion", 10).
173
NICO1AF.   BÃNESCU
pirus ale vechiului cadastru au fost înlocuite prin foi de pergament (Monnier).
A patra vexatiune. Procedând la o nouã inventariere a bunurilor publice si private, nu se puteau lãsa mai departe privilegiile care îi rãpeau statului o parte însemnatã a veniturilor. Irene fusese foarte generoasã în aceastã privintã, ea suprimase taxele politice, epopei TioAaTiicoi (plãtite poate de locuitorii Constantinopolu-lui si ai marilor orase) si redusese drepturile percepute la vãmile imperiale103. Toate furã restabilite si în acest scop împãratul stabili la Magnaura un tribunal special, pentru a-i urmãri pe rãu-platnici si a face sã înceteze scutirile fiscale. Poate cã tribunalul acesta a dat nastere la abuzuri.
A cincea vexatiune. Colonii stabiliti pe proprietãtile bisericilor, ale mãnãstirilor, ale fundatiilor pioase erau scutiti de capitatie. Nikephoros ceru sã plãteascã toti colonii fãrã exceptie si bunurile bisericii furã lovite prin aceastã mãsurã, mai ales cã impuse plata ele la începutul domniei sale. KarcviKOV era acum capitatia, care se desfãcuse de impozitul funciar.
A sasea vexatiune, împãratul le ordonã strategilor din themele provinciale sã-i caute pretutindeni pe oamenii care din sãrãcie s-au îmbogãtit deodatã si sã le aplice regimul descoperitorilor de comori. Dupã legislatia în vigoare, comoara era împãrtitã între descoperitor si proprietarul terenului. Se pare cã în epoca lui Nikephoros comoara se confisca întreagã în folosul statului. Mãsura s-a extins asupra tuturor celor ce se îmbogãtiserã prin speculatiuni ilicite si incorectitudini
101 Dolger, Regesten, l Abt., nr. 356, mãsurã datând din martie 801.
174

în gestiunea finantelor publice. Aceastã mãsurã a putut da loc la abuzuri si nedreptãti. Theophanes povesteste cã, odatã, împãratul apãru în piata fabricantilor de cearã de la Constantinopol si-1 întrebã pe un negustor ce avere a fãcut cu acest negot. Fabricantul, îngrozit, mãrturisi cã avea 100 livre de aur. „Ce nevoie ai de ele ? îi zise Nikephoros. Vino sã cinezi cu mine si-ti voi lãsa 100 de piese de aur si vei putea sã te întorci multumit."
A saptea vexatiune. Fatã de incuria fiscului, contribuabilii care descopereau pe proprietatea lor comori se multumeau sã declare numai vasul, adãugând cã era gol. Agentul fiscal, mituit, se mãrginea sã înregistreze vasul. Nikephoros porunci sã se plãteascã, pânã la proba cã vasul era gol, toti banii pe care-i putea cuprinde vasul. Novella se aplica cu 20 ele ani în urmã.
A opta vexatiune. Restabili taxa de douã nomisma-ta pe sclavii cumpãrati, ã^co if\c, 'A6t>5oi), deci pe cei care intrau din arhipelag. Taxa nu se extinse si la cei care veneau prin Bosfor, la Hieron, poate pentru cã din nord se aduceau lucrãtori sclavi de care era nevoie. De asemenea, impuse taxa pe succesiuni mai mare, cerând-o nu numai de la colaterali, cum se fãcea pânã la el, ci si de la mostenitorii în linie directã (pãrinti, copii etc.)104.
A noua vexatiune. Prin secularizarea unor proprietãti eclesiastice, prin vinderea fortatã a bunurilor colo-nilor strãmutati în Sclavinia, prin confiscarea bunurilor debitorilor insolvabili, statul ajunse posesorul unor domenii întinse. El le impuse acum armatorilor din
04 Ibidem, nr 377, datatã cea. 810.
175
NICOLAE   BANESCU
Asia Micã sã cumpere la pretul fixat de stat proprietãtile acestuia.
A zecea vexatiune. A fost tot o mãsurã care îi lovea pe armatori, naucleroi. Le impuse sã împrumute de la stat o sumã fixatã la 12 livre de aur, cu o dobândã de 4 keratia pentru piesa de aur, sau 17%. S-a discutat foarte mult asupra acestei vexatiuni. Paparrigopulos a luat-o în sensul unei bãnci de stat, si Cassimatis a dat explicatia cea mai acceptabilã. Iatã de ce Theophanes numeste aceastã mãsurã o oc'deia. Uzura, camãtã fusese întotdeauna condamnatã de Bisericã. Legislatia o interzise chiar un timp. împãratul Nikephoros reînnoi mãsura, interzise perceperea oricãrei dobânzi. Acum, impunând naucleroilor o dobândã atât ele mare, el sãvârsea pentru ortodoxul Theophanes o crimã. Dar mãsura a fost impusã de necesitãti. Interzicerea conformã moralei crestine era incompatibilã cu viata economicã a statului. Ea aduse o crizã publicã si statul trebui sã vinã în ajutorul ei. Nikephoros oferi deci oricãrui armator însemnat din Constantinopol, unde era baza principalã a flotei de comert bizantin, un împrumut, pentru a asigura buna stare a acestei flote. Dar fiindcã banul public putea risca sã fie pierdut în acest împrumut maritim, împãratul a trebuit sã impunã o dobândã ridicatã, împrumutul nu era obligatoriu, dar cine avea nevoie sã-1 facã, trebuia sã se adreseze Statului, nu putea împrumuta decât de la Stat, care îsi asigura un profit si dãdea în acelasi timp si un nou avânt flotei necesare imperiului.
176

Toate aceste mãsuri, care loveau în atâtea interese, au provocat, desigur, nemultumiri. Adversarii lui Ni-kephoros, mai ales cãlugãrii, direct atinsi, nu 1-au iertat pentru acest lucru. Ei 1-au înfãtisat ca pe un tiran apãsãtor si crud, ipocrit si stricat. E sigur cã împãratul a fost, prin asprimea politicii sale financiare, foarte impopular. E caracteristicã, în aceastã privintã, conversatia pe care a avut-o cu unul dintre oamenii sãi cei mai apropiati si pe care ne-a înregistrat-o Theophanes. Theodosios, fiul lui Salibaras, îi spuse odatã: „Stãpâne, toti au sã strige contra noastrã si de ni s-ar întâmpla o nenorocire, toti se vor bucura de cãderea noastrã." împãratul rãspunse: „Dumnezeu a împietrit inima oamenilor, pe a mea de asemenea. N-a împietrit el si pe a lui Pharaon ? Ce binefaceri pot spera supusii mei de la mine ? Nu trebuie sã astepte de la mine altceva decât ce vezi!"
Cãlugãrii se ridicau împotriva lui Nikephoros patriarhul, care în 806 îi urmase lui Tarasios. El fusese un simplu laic si trecuse deodatã prin toate gradele sacerdotiului. Studitii protestarã violent împotriva alegerii sale. Patriarhul era, ca si împãratul, un oportunist politic, doritor a linisti spiritele si a pune capãt luptelor recente. La cererea împãratului, el convocã un sinod pentru a reintegra în drepturile lui sacerdotale pe economul loseph, excomunicat pentru cã dãduse binecuvântarea cãsãtoriei lui Constantin al Vl-lea cu Theoclote. Cu toate protestele lui Platon si Theodor, adunarea rãspunse dorintei patriarhului si-i redãdu lui loseph demnitatea de mare econom (807). Acesta fu începutul marii certe cunoscute sub numele de afacerea moechianã. Partizanii reabilitãrii erau moechiani
177
NICOLAF.   BÃNESCU
((j.oi%eia=adulter). Cãlugãrii de la Studios refuzarã comuniunea cu patriarhul.
împãratul fu iritat ele opozitia care tulbura din nou Biserica; el nu putea admite sã se supunã la regulile canonice obisnuite cãsãtoriei unui suveran. Un nou sinod clin anul 809 proclamã legitimitatea cãsãtoriei lui Constantin al Vl-lea, declarând cã împãratii sunt deasupra legilor Bisericii si excomunicându-i pe opozanti. Abatele Platon fu exilat în Insula Printilor, cu Theodor Studitul si fratele sãu loseph, arhiepiscop de Thessalo-nic. Cei 700 de cãlugãri care refuzarã sã accepte hotãrârea sinodului furã împrãstiati, închisi, exilati.
Pe de altã parte, crima Irenei contra fiului sãu încuraja revolutiile. Douã încercãri se fãcurã pentru a-1 doborî pe Nikephoros de pe tron: în anul 803, rebeliunea lui Bardanios Turcul, care fusese ridicat de împãrat la comanda supremã a trupelor asiatice. Acesta se proclamã împãrat, dar nu izbuti. Trãdat de partizani, se retrase într-o mãnãstire clin Insula Printilor, unde fu orbit, în 808 avu loc alt complot, pentru a-1 ridica la tron pe patriciul Arsabir, pe atunci în înalta functie de quaestor, tot fãrã izbândã.
împãratul avu sã lupte în acelasi timp cu dificultãti externe. De la venirea sa pe tron, se silise a lãmuri cu Carol cel Mare chestiunea Italiei. O ambasadã trimisã în 803 în Occident aducea un proiect de tratat prin care îi lãsa imperiului Venetia, Dalmatia maritimã, Ne-apole, Calabria, Sicilia - lãsându-li-se francilor Istria, Dalmatia interioarã, Exarhatul Ravenna, Pentapolis si Roma. Dar Bizantul îi refuzã lui Carol titlul ele împãrat si ostilitãtile se reluarã. O flotã bizantinã veni în Adria-tica (806), fãrã a-1 putea împiedica pe Pepin de a pune stãpânire pe insulele Lagunei (809)- Se reluarã
178

tratativele cu Aix-la-Chapelle si prin tratatul din 812 se restitui Venetia imperiului. Ambasada lui Michail I Rhangabe îl salutã pe Carol ca împãrat, ceea ce unii socotesc o recunoastere a titlului sãu de cãtre Bizant.
în primii ani ai domniei, Nikephoros avu sã poarte rãzboi cu Harun-al-Rasid. Neputându-se plãti tributul la care se îndatorase Irene, acesta nãvãli în Asia Micã. O ambasadã a împãratului aduse pacea, plãtind 40.000 nomismata aur si îndatorându-se a nu restaura cetãtile distruse. Theophanes (I, p. 482) vorbeste si de un impozit impus lui Nikephoros si fiului sãu. In acelasi timp avu loc si un schimb de prizonieri.
Dar grija lui Nikephoros pentru cetãtile din Asia Micã, fapt care contravenea tratatului, ca si neîntelegerile ivite cu schimbul prinsilor provocarã îndatã ostilitãtile califului, care pãtrunse pânã la Ankyra. în 805, pradã Kypros, luând multime de captivi. Numai dupã moartea lui Harun (809) avu liniste Bizantul.
Acest calif reluase rãzboiul cu bizantinii. Desi Nikephoros îl purtã cu energie, el nu fu atât de fericit pentru imperiu. La 806, Harun luã Tyana, ajungea la Ankyra, pe când flota sa prãda Kypros si Rhodos.
si mai grele furã, în aceastã domnie, luptele cu bulgarii. De când în fruntea statului bulgar se afla viforosul han Krum, imperiul avu sã îndure necontenit nãvãlirile prãdalnice ale hoardei bulgare. Krum pornise în 807 prãdând Macedonia, iar în 809 cucerise si Sar-dica. împãratul fãcu mari pregãtiri pentru a-1 înfrunta pe dusman. Fragmentul publicat în anii din urmã de Dujcev ne aratã ce puternicã armatã condusese Nikephoros în primãvara anului 811. Bulgarii, înfricosati, fug din calea lui. împãratul ajunge prin trecãtori la
179
NICOLAE   BANESCU
Pliska, resedinta hanului (unde nimiceste o trupã lãsatã de Krum), pe care o pradã teribil, punându-i în urmã foc. Strãbate apoi prin mijlocul Bulgariei, cu gândul sã se îndrepte spre Sardica, unde totusi n-a fost. îngâmfat de marea-i biruintã, se întoarse fãrã sã-si ia mãsuri de supraveghere, iar în strâmtori, bulgarii, vãzând debandada trupelor bizantine, care, dupã descrierea lui Dujcev, se cledaserã la pradã, arzând în drum totul, ucigând turmele, întãresc iesirea cu sant si palisade si-1 atacã pe Nikephoros pe neasteptate. Lupta se transformã în mãcel. Bizantinii fug, dau de o apã mâloasã în care se împotmolesc cu caii, câti puturã scãpa. Dau de palisada cu care bulgarii închiseserã iesirea din clisurã. Coboarã de pe cai, sar, dar dincolo era sãpat sant adânc, în care-si frâng oasele, în fine, bulgarii dau foc palisadei, ce se prãbuseste în sant si multi mor în focul santului, împãratul pieri în aceastã catastrofã, cu toti patricii si nobilii. Staurakios scãpã greu rãnit.
Un fapt însemnat este în aceastã domnie slãbirea si retragerea elementelor slave, care se revãrsaserã pânã în Grecia si Peloponez. O mare nãvalã se produce acum împotriva oraselor maritime grecesti, care înconjurau amenintãtor populatiile slavice asezate înãuntrul tãrii.
Coloniile de slavi din Grecia ajunseserã atât de puternice, încât plãnuiserã sã se facã stãpâne asupra Peloponezului. Expeditia întreprinsã contra lor sub Irene se mãrginise a-i supune pe rebeli la tribut, fãrã sã le micsoreze numãrul sau sã le sfãrâme puterea. Tulburãrile sau vremea urcãrii pe tron a lui Nikephoros încurajeazã pornirile lor de a-si cuceri independenta. Ei adunarã mari forte si dãdurã atacul asupra
180

cetãtii Patrai (Patras), port înfloritor, prin care puteau sã asigure legãtura cu slavii de pe Coastele Adriei. Piratii arabi din Africa, la Tunis, erau acum aglabitii, neatârnati de califat. Ei furã adusi a coopera la asediu. Prãdarã toate proprietãtile de dincolo de ziduri si pe când arabii blocau golful, ei asediarã orasul.
Ajutorul putea veni numai de la Corinth, dar generalul de acolo, înstiintat, nu putu trimite imediat trupe de ajutor. Locuitorii, care asteptau acest ajutor, puseserã iscoade sã le anunte apropierea ajutoarelor de la Corinth, ca sã prelungeascã rezistenta, fiind la capãtul sfortãrilor. Unul dintre acesti paznici fãcu, din gresealã, fãrã sã aibã temei, semnul convenit.
Dupã câte ne relateazã Constantin Porphyrogenetul (De adm. zmp.), paznicul trebuia, în cazul când trupele nu se vedeau, sã se întoarcã tinând steagul drept. Dar în momentul când apãru la vederea concetãtenilor sãi, calul se poticni si steagul se plecã fãrã voia curierului. Orãsenii, convinsi cã vin ostile de la Corinth, se aruncarã atunci la porti cu înversunare asupra slavilor, îi bat si-i alungã, luând un mare numãr de prizonieri si pradã multã.
Generalul bizantin sosi trei zile dupã aceastã biruintã. Gelos fatã de izbânda cetãtenilor armati, el rãspândi zvonul care umbla în gura oamenilor, conform cãruia izbânda se datorase Sfântului Andreim, patronul orasului, care iesise în fruntea luptãtorilor. Aceasta a fost anuntatã împãratului si Nikephoros, politician priceput, îsi dãdu seama ce ar fi însemnat ca oamenii sã creadã cã un guvern municipal bine constituit poate oricând sã asigure apãrarea mai bine decât guvernul central, adesea incapabil ori indiferent. De aceea, el dãdu printr-un edict toatã prada luatã de la slavi,
181
NICOLAI-    BÃNESCU
proprietãtile si sclavii, Bisericii Sf. Andrei, nu populatiei orasului, în acelasi timp, episcopiile de Methone, Corone, Laceclemona furã supuse Mitropoliei de Pa-tras105. Acest chrysobul al lui Nikephoros fu mai târziu întãrit de Leon al Vl-lea (Finlay).
Locuitorii din Patrai câstigarã o biruintã strãlucitã asupra slavilor care atacarã cu înversunare orasul, în 807, sprijiniti de mase de arabi africani, aglabitii. Din anul 800, arabii de la vestul Egiptului iesirã de sub ascultarea Abbasizilor, formarã un stat independent la Tunis, sub dinastia Aglabitilor. Biruinta aceasta, exploatatã de trupele imperiale, care supun toatã coasta de vest a Peloponezului, pânã în Mesenia, înseamnã începutul scãderii puterii de expansiune a elementului slav. Imperiul se sileste, printr-o colonizare sistematicã greceascã, sã recâstige tinuturile ocupate de slavi.
Cu mult mai grea fu situatia creatã prin noua ridicare a bulgarilor. Acum se afla în fruntea acestui popor cruntul si neobositul Krum. El pãtrunse în 809 în imperiu si cuceri Sardica. Dupã mari pregãtiri, împãratul porni o puternicã expeditie împotriva bulgarilor, începuturile furã fericite. Bizantinii ard resedinta lui Krum si pustiesc totul în calea lor, refuzând orice propuneri de pace. Dar la întoarcere, împãratul fu închis din toate pãrtile si, la 23 iulie 811, atacat de bulgari. Lupta fu sângeroasã. Armata bizantinã fu nimicitã, împãratul si o multime de nobili cãzurã în strasnica încãierare.
105 E. Q(Q^,07totiXou 'lotopicx Tfjq TioXecot ncruprâv, Atena, 1888; Dolger, Regesten, 1. Abt., 365; cf. Const. Porphyrogenetul, De adm. imp., ed. Bonn, p. 217 [=C. Porfirogenetul, Cane de învãtãturã pentru fiul sãu Romanos, traducere V. Grecu (col. „Scriptores Byzantini", VII), Bucuresti, 1971, cap. 49, p. 79-80]
182

Krum înfipse capul lui Nikephoros într-o lance si-1 expuse mai multe zile; apoi fãcu din hârca lui un pocal din care nobilii bulgari (boliades) furã siliti a bea la masã. Thracia si Macedonia furã pustiite îngrozitor106.
5. Staurikios si Michail I Rhangabe
Fiul lui Nikephoros, Staurakios, abia scãpat, greu rãnit, clin lupta în care cãzuse pãrintele sãu, n-avea copii, de aceea scurta lui domnie fu agitatã de intrigi
106 I. Dujcev, Neue biographische Daten zum Einfall des Nikephoros L in Bulgarien i. J. 811, „Spisanie" der Bulg. Akad. d. Wiss, 54 (1936), p. 147-188.
Autorul dã textul unui raport asupra campaniei lui Nikephoros contra Bulgarilor în Iulie 811, scos din Cod. Vatic gr. 2014 si-1 analizeazã.
Se dau amãnunte asupra puterii armatei bulgare, se vede cã Nikephoros a luat Pliska, îngâmfarea lui în victorie, prãdarea înspãimântãtoare a tãrii, marsul asupra Serdicãi, baricadarea strâmtorilor de la iesire de cãtre Krum, si groaznica înfrângere a armatei bizantine. La sfârsit, urmeazã o descriere a persoanei lui Nikephoros. în fine o contributie importantã la istoria veacului allX-lea. (v. recenzia F. Dolger), BZ. 37, p. 184-185).
H. Gregoire, Un nouveau fragment du „Scriptor incertus de Leone Armenia" „Byzantion", 12 (1936), p. 417-427. Ed. nouã a fragmentului publicat de Dujcev. Gregoire aratã cã nu e o bucatã hagiograficã, ci una de chronicã, care stilistic apartine asa zisului „Scriptor incertus de Leone" si poate unui rest dintr-un Malalas Continuatus.
Textul lui Dujcev se aflã într-un manuscris hagiografic, Vatic. gr. 2014 si savantul bulgar a crezut cã e vorba de o scriere edificatoare, mai ales cã notitele Menologiilor, Synaxarelor si Menee-lor (23 si 26 Iulie) relative la „martirii din Bulgaria" derivã mai mult sau mai putin direct clin aceastã 5ifryr|cn.q, intitulatã: ilepi
183
NICOLAE   BANESCU
continue pentru a-1 pune pe tron pe cumnatul sãu, curopalates Michail Rhangabe; la 2 octombrie 811, e silit a se retrage de pe tron, în favoarea cumnatului sãu, Michail I Rhangabe. Acesta, fãrã însusiri de energie, cãutã sã potoleascã nemultumirile, sã repare nedreptãtile domniei precedente. Rechemã din exil pe studiti, fãcu sã fie din nou condamnat economul lo-seph, împãcându-1 astfel pe patriarh cu cãlugãrii, împãrti cu dãrnicie banii adunati de Nikephoros. Desfiinta mãsurile fiscale care apãsau asupra clerului,
NiKT|(p6pou TOU 6aoiXecoq mi Ttwq c«pi,r|ai TO KoAxx ev p Dar nu-s decât una sau douã fraze în stil hagiografic. Toatã bucata e evident extrasã (tale quale sau prin tãieturi) din o cronicã contemporanã a faptelor; si am zice cã Theophanes, mort în 817, a cunoscut aceastã povestire, la care propria-i relatie face aluzii evidente. Expresii care nu se pot întelege decât la lumina noului text. De exemplu, Theophanes zice cã oamenii lui Nikephoros au pierit „în focul santului", tea ifîq oouSccc; Tfupi, cu articol determinativ, de douã ori, desi Theophanes n-a vorbit mai înainte nici de foc, nici de sant. El a vorbit numai de o palisadã, în care Bulgarii lui Krum i-au închis pe bizantini.
Gregoire traduce tot pasajul, foarte bogat prin precizia faptelor. Era un fluviu mocirlos si negãsind vad, grecii, urmãriti, se aruncarã în fluviu cu caii, dar se împotmolesc, striviti de cei care vin dupã ei. Astfel, bulgarii trec peste ei si cei care se credeau scãpati din fluviu dau de o palisadã puternicã, fãcutã de bulgari. Descãleca, se urcã pe palisadã si se aruncã dincolo, dar în afarã s-a sãpat un sant adânc si ei îsi zdrobesc oasele cãzând, în fine, bulgarii pun foc palisadei si aceasta se nãruie, încât bizantinii cad în locul santului, unde pier.
Theophanes le-a citit, pentru a vorbi de focul santului.
Povestirea vine de la un istoric, de la unul de prim ordin, ea a fost tãiatã dintr-un manuscris al cronicii anonime, din care ne rãmâne un alt fragment, urmând de aproape textul nostru: Scrip-
184

lãsându-se cu totul influentat de puternicul egumen de la Studios, Theodor107, ale cãrui doctrine le împãrtãsea si patriarhul Nikephoros, ales încã din 806. Se arãtã ostil iconoclastilor, pentru a se împãca cu Roma si aceasta îi trezi dusmãnia armatei si agitatii în Constantinopol, manifestãri turbulente se produserã la mormântul lui Constantin al V-lea. Asa se explicã revolta trupelor si cãderea împãratului.
tor incertus de Leone Armenio. Stilul e identic si de asemenea spiritul, precizia în detaliu, cunoasterea adâncã a oamenilor si lucrurilor, mai ales a lucrurilor bulgare. Portretul lui Nikephoros, reprodus de Gregoire, vine fãrã nici o modificare din Scriptor incertus.
Izvorul? Ceea ce e sigur, e cã istoria noastrã e o continuare (pânã la Leo Armeanul) a unei cronici în genul si stilul lui Mala-las, cãci portretul lui Nikephoros e cu totul „malalian".
Avem câteva indicii despre existenta unui „Malalas Continua-tus". Tzetzes nu pune un „loan de Antiochia", dupã toatã evidenta, un Malalas, ca urmare, dupã Georgios Monachus ? De ce din aceastã ouvexevct a „cronicii cu portrete de împãrati" nu ne-au rãmas decât douã fragmente, AifryTicuq a lui Dujcev si cele 28 pagini din Scriptor incertus ? Foarte probabil fiindcã compilatorii de cronici au preferat acestui Malalas Continuatus pe Theophanes, care scria aproape la aceeasi datã.
107 Acesta fusese rechemat din exilul sãu de cãtre Irene. Dupã biograful lui Theodor, incursiunile arabilor sub Harun îl siliserã pe Theodor a se refugia, împreunã cu tovarãsii sãi, la Constantinopol. Ei se stabilirã atunci, în numãr de 700, lângã Poarta de Aur, în clãdirile vechii mãnãstiri a lui Studios, fondatã în 463 de patriciul Studios si rãmasã, din cauza persecutiilor iconoclaste, aproape pustie. Aici ajung ei o fortã pentru Bisericã, exercitând în afacerile ei o influentã din cele mai mari.
185
NICOLAE   BÃNESC U
în anul 812 reluã tratativele cu Carol cel Mare, care restitui, printr-un tratat, Venetia, obtinând recunoasterea titlului ele împãrat de cãtre bizantini, împãratul ele la Constantinopol rãmânând 6cccn?te'bc; 'Pcojiaicov.
împotriva bulgarilor, care îsi continuau jafurile în provinciile de lângã Constantinopol, Michail Rangabe se arãtã cu totul incapabil, în 812, Krum se ridicase iarãsi, rãspândind ruina si groaza în Thracia. Cele mai însemnate orase - Develtos, Anchialos, Mesembria -cad în mâinile lui. Primejdia se apropia de Constantinopol. Michail e sfãtuit sã o înfrunte. El îsi concentreazã atunci, în primãvara anului 813, numeroasele sale trupe, adunate din toate themele, pânã la paznicii clisurilor clin depãrtatele provincii ale Asiei, în fruntea acestei armate numeroase, împãratul iesea, cu mare pompã, clin Constantinopol, ca sã-i întâmpine pe dusmani. Basilissa Procopia îl petrecea pânã afarã din oras, împãrtind bani si daruri strategilor. Aproape de Aclrianopol, la Bersinikia (Versinikia), cele douã osti dusmane se ciocnirã, în ziua de 22 iunie si, la prima izbire, bulgarii începurã a se clãtina. Dar, fie o defectiune, fie o panicã fãcu ca o parte din trupele bizantine sã fugã clin luptã si bulgarii ies biruitori. Oastea se risipeste si împãratul scapã la Arcadiopolis, de unde se întoarce, deprimat, în Capitalã, lãsându-1 în urma lui pe Leon, strategul themei Orientului [Anatolikon], ca sã refacã ostirea si sã se împotriveascã barbarilor.
186

Krum, în anul ele dupã moartea lui Nikephoros, nãvãli cu o armatã mare în imperiu si luã orasul De-veltos. Michail iese în fruntea ostilor, sã i se împotriveascã, însotit ele Procopia. Dar armata arãtã mare nemultumire vãzând curtea unei femei si împãratul se întoarse de la Tzurulon înapoi (Finlay, History). Hanul bulgar, încurajat de aceastã dezordine, reusi sã ia An-chialos si alte cetãti din Thracia. El oferi pacea lui Michail pe baza tratatului încheiat ele Theoelosius al III-lea cu Cormisos, înainte de biruintele iconoclastilor. Intre conditii însã era si aceea ele a i se preda toti refugiatii si dezertorii, care în mare parte erau crestini^1. împãratul examina aceste conditii într-o adunare, în care multi erau de pãrere sã se accepte, asigurându-se pacea cu barbarul. Dar Theoktistos, maestrul palatului, si mai ales Theodor Stuciitul se opuserã cu hotãrâre. Ei declararã cã ar fi o patã pe Imperiul roman o asemenea faptã. Stuciitul adãugã cã ar fi un act de impietate sã se dea în mâinile pãgânilor crestinii, citând din Evanghelia lui loan, VI, 37: Tot ce mi-a dat tatãl meu, va veni la mine, si cine vine la mine, nu îl voi arunca afarã, împãratul, din motive de pietate, se alãturã la pãrerea Studitului. Krum continuã ostilitãtile, cuceri Mesembria (noiembrie 812), luând o mare pradã, orasul fiind mare centru comercial.
în primãvara anului 813, Michail iese în funtea unei mari ostiri, însotit de Procopia pânã la apeduct. La Bersinikia staturã fatã în fatã cele douã osti, pânã ce Aplakes la una din aripi, soldatii fiinel nerãbdãtori, hotãrî a ataca si-1 înstiinta pe împãrat sã-1 ajute, cãci vor birui. La început bizantinii au succes, apoi panica
187
NICOLAE   RÃNESCU
intrã în armatã, o parte se retrase1481. Se pare, dupã unii istoriografi, cã Leon Armeanul, care urmãrea gândul de a uzurpa tronul, îsi retrase armata, provocând dezastrul.
Dar împrejurarea era prielnicã pentru o rãsturnare a domniei ce se dovedise atât de neputincioasã. Leon rãscoalã soldatii împotriva împãratului, vine asupra Capitalei si se încoroneazã pe 11 iulie 813 la Sfânta Sofia. Michail I Rangabe se resemneazã a abdica si este silit a se retrage, cu copiii sãi, cãlugãrindu-se toti, în insula Prote (Proti).
B.
[A DOUA PRIGONIREA ICOANELOR. RESTABILIREA LOR DEFINITIVÃ]
1. Leon al V-lea Armeanul (813-820)
Leon al V-lea Armeanul (813-820), era de fel din Armenia, om energic, îndrãznet si pervers. El venea în fruntea imperiului în împrejurãrile cele mai critice.
sase zile numai dupã încoronarea sa, Krum, care îl lãsase pe fratele sãu sã împresoare orasul Adrianopol, apãru la portile Bizantului. De pe înãltimea zidurilor, bizantinii asistarã atunci la o curioasã priveliste, în fata Portii-de-Aur, sãlbaticul han fãcu, dupã obicei, jertfã, omorând oameni si o multime de animale. Coborând apoi la mare, el îsi muie picioarele în apã, se îmbãie, stropindu-si gloatele ce-1 aclamau furtunos, trecu apoi prin mijlocul curtezanelor sale, adorat si slãvit. Nimeni nu îndrãzni sã arunce de pe ziduri o sãgeatã. Apoi hanul împresoarã orasul, trãgând un val împrejurul sãu si pradã locurile învecinate. Vãzând cã-si pierde vremea, propuse pacea, în schimbul unui tribut de aur, de stofe scumpe si de fecioare alese.
Leon tinu atunci sfat cu demnitarii. Cumpãrarea pãcii era de multã vreme un mijloc întrebuintat de diplomatia bizantinã; viclenia era însã o armã tot atât de pretuitã. Leon se hotãrî pentru aceasta. Barbarul trebuia suprimat cu orice chip. El îi propuse atunci sã pofteascã, însotit ele câtiva slujitori, fãrã arme, la tãrm, uncie împãratul va veni ele asemenea, ca sã se înte-
189
NICOLAF,   BANESCU
leagã, în acelasi timp, trei insi înarmati erau ascunsi într-o casã din apropiere, ca, la un semn, sã se nãpusteascã asupra hanului si sã-1 ucidã, întâlnirea are loc a doua zi, afarã din oras, în regiunea Blachernae (spre partea externã a Cornului ele Aur). Hanul veni acolo însotit ele cancelarul sãu, de un grec fugit la bulgari si cãsãtorit cu sora lui Krum si de fiul acestuia, în curând sosi cu o barcã si împãratul. Hanul descãlecase, încredintând calul, cu saua pe dânsul si cu frâul în gurã, nepotului sãu ce-1 însotea si se asezase pe pãmânt. Pe când stãteau de vorbã, unul dintre însotitorii lui Leon fãcu semn, descoperinclu-si capul. Dar Krum observã gestul si sãri, ca o nãlucã, pe cal, pornind în galop. Cei înarmati iesiserã clin ascunzãtoarea lor, pornind în goanã dupã han si slobozind asupra lui sãgeti, în timp ce multimea de pe ziduri striga puternic: OTOCUpoc; eviKtioev! Dar Krum ajunse neatins la ai sãi. Unul din însotitorii sãu, cancelarul, fusese ucis, iar ceilalti doi prinsi vii.
Hanul se rãzbunã cumplit. El începu a doua zi pârjolul. Bisericile, mãnãstirile ele dincolo ele zidurile orasului, palatele si casele furã prefãcute în cenusã. La Sf. Mamas nimicirã de asemenea palatele, sfãrâmarã coloanele, luând cu dânsii statuile de metal ori plumbul, si mãcelãrind populatia10". Ei prãdarã apoi orasele, emporiile de pe tãrmul Propontidei. La Selym-bria dãrâmarã la pãmânt castrul, arserã bisericile si
E vorba de Sf. Mamas din Bosfor, nu de cel TOU Hu-), de la poarta Xilokerkos, v. J. Pargoire, Les Saint-Ma-mas de Constantinopole, în „Bulletin de l'Inst. Archeol. russe â Constantinopole", IX, fasc. 1-2, Sofia, 1904.
190

casele. Acelasi lucru la Daonium, iar la Herakleia, neputând lua cetatea, arserã toate casele din port si de la margini. Pârjolul atinse apoi Rhaedestum, Aprum, pânã în regiunea Ganos. Pânã la Adrianopol, bulgarii lãsarã în urma lor un imens pustiu, înconjurã în fine si acel oras, lovindu-1 cu masini de asediu. Locuitorii istoviti, înfometati, predarã cetatea si, cu dânsa, o pradã imensã cãzu în mâinile barbarilor. Populatia fu târâtã în captivitate, dincolo cte Dunãre, circa 10.000 de oameni, eiq Boi)A/yocpiav LKeîf>ev TOU "latpot) Trciai-iou109.
în timpul iernii, apele fiind scãzute, bulgarii vin din nou, prãdând îngrozitor. 50.000 de captivi furã târâti în tinuturile lor. Krum hotãrâse a da, în primãvara anului 814, o loviturã energicã. El fãcuse pregãtiri uriase, adunase la Arcadiopolis 30.000 de oameni si-si asigurase ajutorul arabilor. Slavii clin Thracia încã se ridicau cu dânsul. Când totul era gata, cruntul han bulgar cãzu ucis de o mânã nevãzutã, la 13 aprilie 814.
Leon al V-lea, care fusese înstiintat de aceste uriase pregãtiri ale lui Krum, luase toate mãsurile, ca sã poatã rezista. Asteptându-se la atac în pãrtile ele la Blachernae, punctul cel mai slab al fortificatiei orasului, el pusese sã se ridice acolo încã un zid si-si adunase ostire. Acum, folosindu-se ele prilejul mortii lui Krum, porni (814) asupra bulgarilor. El izbuteste a-i zdrobi într-o luptã sângeroasã lângã Mesembria si a încheia cu Omurtag, fiul si urmasul lui Krum, o pace de 30 de ani. Colina de pe care îi surprinse pe bulgari în lagãr si-i mãcelãri (Theophanes Cont.) dobândi numele de „Colina lui Leon" (6 6ot>vo<; AEOVTCX;).
109 Scriptor incertus, Historia de Leone Bardae Armenii filio (Bonn), p. 145, 23.
191

în rãsãrit, Leon apãrã cu succes frontierele împotriva abbasizilor; iar în Apus el îsi asigurã posesiunile amenintate de piratii spanioli prin alianta sa cu agla-bitii din Africa.
Când împrejurãrile externe îi îngãcluirã, Leon îsi întoarse privirile înãuntru, recleschizând spinoasa problemã, a icoanelor, care tulburase atâta capitala mai înainte, învins la 787, partidul iconoclast nu dezarma, nenorocirile politice suferite de avarul Nikephoros, ele slabul Michail furã un pretext cle-a striga contra icono-latriei acestor împãrati, în 812, o conspiratie se urzise pentru a-1 aduce pe tron pe unul din fratii orbiti ai lui Leon al IV-lea. în 813, nemultumitii organizaserã o manifestare la mormântul lui Constantin al V-lea. Sub înrâurirea armatei si a câtorva demnitari influenti, partizani ai iconoclasmului, Leon al V-lea se hotãrî a interveni, pentru a readuce Biserica sub autoritatea puterii civile - partidul religios ajunsese, cum am vãzut, foarte puternic sub Michail Rangabe. Instrumentul lui Leon fu un lector loan Morocharzanios, supranumit Hylilas, pe evreieste „ajutorul Diavolului" si Lekano-mantis (vrãjitorul). Acesta adunã materialul împotriva cultului icoanelor. O discutie lungã urmã între cele douã partide, puse la luptã ele basileu. Alãturi de patriarhul Nikephoros, Theoclor Studitul"01 se distingea între apãrãtorii icoanelor. El îndrãzni a-i tãgãdui împãratului amestecul în afacerile Bisericii. Lui i s-a încredintat Statul, - sustinea Studitul - aoi (J.ev yocp TI ir\c, TioXiteicct KatdaTaaK; KOCI f] iot» aipaTcco enia-TE'D'dri, iar nu Biserica. Apostolul zice: „Dumnezeu a pus în Biserica sa mai întâi pe apostoli, apoi pe pro-
192

feti, apoi pe Evanghelisti, dar niciodatã nu-i pomeneste de împãrati". Numai ei au a decide prin urmare în materie ele dogme si credintã, „îngrijeste-te prin urmare de acestea - zicea Studitul - si lasã Biserica în ortodoxie!" Studitul mergea pânã acolo încât, în lumea sa ortodoxã, nu cunostea autoritate mai înaltã decât a papei, Biserica Romei fiind întâia bisericã a lui Dumnezeu, ca una în care cel dintâi a stat Apostolul Petru - fjq netpoc, Jtpano-frpovoc,.
Nikephoros patriarhul e ridicat într-o noapte din Patriarcheion si aruncat în mijlocul pietii, de unde e pus apoi într-o barcã si trecut peste strâmtoare, la Chrysopolis. A doua zi, Leon pretinde cã patriarhul a fugit din Scaun si atunci în fruntea Bisericii fu ridicat, la l aprilie 815, Teodotos Melissenos, zis Cassiteras, un devotat al sãu, care avea rangul de spatharocandidat. Studitul fu surghiunit si el în Bithynia, iar alt apãrãtor al icoanelor, Euthymios, mitropolit de Sardes, fu ucis sub lovituri. Leon Armeanul adunã apoi în acest an (.815), dupã Pasti, un Sinod la Sfânta Sofia, prezidat de noul patriarh si de fiul împãratului, Symbatios Constantin. Se proclamarã iarãsi principiile sinodului clin Hieria, care opreau cultul icoanelor.
Hotãrârile sinodului iconoclast din 815 au fost studiate de cãtre D. Serruvs, Les actes du concile iconoclaste de 815 („Melan-ges d'archeologie et d'histoire", Roma, 1903). Serruys a extras din scrierile patriarhului Nikephoros aceste hotãrâri si le-a analizat. Mai apoi însã Ostrogorsky s-a ocupat de chestiunea inconoclas-mului, în Studieri zur Gesch. des byzant. Bilderstreites, în „Hist. Untersuchungen", Breslau 1929, si el aratã cã Serruys n-a cunoscut decât un manuscris în aceastã privintã, Cod. graecus nr. 1250, din Biblioteca Nationalã a Frantei, din care el a extras deciziile si-
193
NICOLAE   BANESCU
nodului iconoclast si de aceea ele n-au valoare, cãci mai e un manuscris, Cod. Coislinianus 93, pe care nu 1-a folosit. Amândouã au lacune, dar Coisl. a fost modelul celuilalt, întrebuintân-du-le pe amândouã, Ostrogorsky ne dã textul mai complet al acelor decizii, din care el scoate alte concluzii.
loan Grammaticus (Hylilas) a fost însãrcinat de împãrat a aduna materialul pentru combaterea icoanelor, în dec. 814, totul era gata si rezultatul acestei cercetãri a fost prezentat patriarhului Nikephoros. Acesta nu s-a lãsat convins. Regestele publicate de pãrintele Grumel [„Les regestes des actes du Patriarchat de Con-stantinopole", t. I, fasc. II] au înregistrat silintele patriarhului ele a-1 abate pe împãrat de la erezia lui: angajamentul pe care si-l lua împreunã cu episcopii si cãlugãrii adunati la Patriarhie, de a rezista pânã la moarte furtunii iconoclaste, [Grumel, n. 391], în dec. 814, putin înainte de Crãciun. La aceeasi datã se plaseazã Mesajul cãtre împãrat, nr. 394, rugându-1 a nu tulbura biserica pe care pãrintii au întãrit-o în credintã si au curãtit-o 'de erezii. Patriarhul oferã demisia sa, numai credinta sã fie mântuitã. Mai sunt de mentionat-, o scrisoare cãtre împãrãteasa Theodosia pentru a-1 întoarce pe suveran de la rãzboiul împotriva icoanelor [nr. 395]; scrisoarea cãtre Eutychianus [nr. 397] primul secretar imperial, amenintându-1 cu pedepse divine, dacã va persista în sentimentele sale ostile bisericii s.a.
în fine, la începutul lui martie 815 se situeazã scrisoarea de abdicare adresatã împãratului (nr. 401).
Când împãratul a vãzut cã nu-1 poate convinge, 1-a ridicat în-tr-o noapte din palatul Patriarhiei si 1-a deportat în Asia. La l aprilie 815 a fost pus patriarh Theodotos Melissenos (zis Kassite-ras), fiul patriciului Michail si al unei surori a sotiei a treia a lui Constantin al V-lea, unul din familie spre a se putea sprijini pe dânsul, îndatã dupã Pasti, un sinod e adunat la Sfânta Sofia, prezidat de noul patriarh. El n-a fãcut decât sã confirme hotãrârile sinodului ele la Hieria, ale primului sinod iconoclast din 754, si sã le condamne pe cele ale sinodului din 787, care restaurase cultul icoanelor. El condamnã de asemenea confectiunea icoanelor, fãrã a le numi totusi idoli.
S-a crezut cã acest al II-lea sinod iconoclast a arãtat fatã de cel dintâi mai multã moderatiune, Ostrogorsky aratã însã cã nu
194

e adevãrat. Miscarea iconoclastã sub Leon al V-lea (ca si aceea de sub Theophilos) n-a fost mai tolerantã decât cea de sub Leon al III-lea si Constantin al V-lea, „e numai mai sãracã de spirit", afirmã Ostrogorsky.
Idei noi n-a adus iconoclasmul acum. S-a multumit a repeta vechile teze ale doctrinei.
S-a pãstrat o scrisoare a urmasului lui Leon V, a lui Michail al Il-lea cãtre Ludovic cel Pios. într-însa împãratul raporteazã regelui german cã sinodul din 1815 a prescris numai ca icoanele sã se atârne în biserici mai sus, astfel încât credinciosii sã fie împiedicati a le venera prin proskynesis. Aceastã comunicare e însã contrazisã de hotãrârile sinodului iconoclast, refãcute de Ostrogorsky.
în ce-1 priveste pe Michail al Il-lea, atitudinea sa în aceastã chestiune a fost cam indiferentã si sistemul iconoclast a pãstrat în domnia sa preponderenta.
Studitii opuserã o mare împotrivire si ei suferirã rigorile lui Leon. Furã împrãstiati, Theodor Studitul exilat în Asia. Din exilul sãu, el exercitã însã o mare influentã asupra spiritelor, scriind tuturor si îmbãrbãtându-i. în scrisoarea cãtre papa Paul I nu se sfia a afirma cã aceasta e întâia autoritate bisericeascã, pentru cã biserica Romei e cea dintâi, ca una în care a stat apostolul Petru.
Dupã sinodul din 815, se dezlãntui prigonirea împotriva icoanelor, care furã arse si sfãrâmate pretutindeni. Vasele, odoarele cu chipuri sfinte furã de asemenea distruse. Recalcitrantii furã pedepsiti, exilati, smulgânclu-li-se uneori limba, pentru ca sã nu mai protesteze. Leon dezlãntui în sfârsit în imperiu vechea urgie iconoclastã si el fu socotit ca un „alt Antichrist", â^Xoq 'AvTi%piaToq. Leon al V-lea era un bun administrator, încercase a purifica administratia si a pune capãt coruptiei judecãtorilor, a face sã domneascã o bunã justitie. Dusmanii sãi recunosc aceste merite. Asprimile cu care pedepsea abuzurile din administratie,
195

mutilându-i pe vinovati, trezirã nemultumirea generalã. Leon fãcuse impresia unui om crunt. Lumea cãuta un mântuitor. Privirile tuturor se îndreptarã spre Mi-chail, care se bucura de mare vazã.
Aceasta trezi împotriva sa nemultumiri, de care stiu sã profite Michail din Amorion, comes excubitorum, un om dotat cu multã energie, împãratul, bãnuind conspiratia ce se urzea în ascuns, pentru a fi rãsturnat, îl închise si, amânând, la interventia sotiei sale, executia (aceasta avusese scrupule religioase, cãci era în ajunul Nasterii Mântuitorului), le dãdu timp conjuratilor sã-si traducã în faptã lovitura.
Preotii care fãceau rugãciunile în capela Palatului nu locuiau înãuntru. Ei veneau, la a treia veghe a noptii, pe Poarta de Fildes. Conjuratii, cu arme pe sub haine, se amestecarã în noaptea de Crãciun cu dânsii, neobservati, îmbrãcati în haine de preoti. Ei se ascund în capelã si când împãratul veni, dupã obicei - cãci el lua parte la cântãrile bisericesti, având o voce frumoasã - se aruncarã asuprã-i. Leon se refugie în altar si furã o cruce; cum era voinic, se încinse o luptã strasnicã între dânsul si conjurati, care, lovindu-1 din toate pãrtile, îl doborârã, tãindu-i capul în sfântul lãcas.
Bizantul pierdea prin el un sef energic si un administrator de mâna întâi. O recunoscurã chiar dusmanii „ereticului". si cel mai mare omagiu ce se aduse memoriei sale furã cuvintele unui adversar, ale patriarhului Nikephoros, cel depus de dânsul mai înainte. Acesta, auzind vestea asasinãrii lui Leon al V-lea, exclamã: „Imperiul a pierdut un mare sprijin, desi nelegiuit."
Asasinii 1-au scos pe Michail din închisoare. Cu picioarele în cãtuse - cheia se afla în sânul lui Leon - el
196

urcã tronul imperial si e aclamat de oficiali ca basile-us. La amiazã, vestea se rãspândi în tot orasul. Mi-chail, dupã ce-si sfãrâmã cãtusele cu ciocanul, merse în biserica Sfânta Sofia, „fãrã a-si spãla mãcar mâinile" - scrie un cronicar pios, „fãrã nici o teamã de Dumnezeu", pentru a fi încoronat de patriarh.
2. Michail al II-lea din Amorion (820-829)
Michail al II-lea din Amorion (820-829), zis „Bâlbâitul", 6 Tpax>A,6<;, din pricina unui defect de pronuntie, e întemeietorul noii dinastii numite frigiene. Cu aceastã schimbare de tron imperiul n-a câstigat nimic.
în chestiunea religioasã, Michail al II-lea avu o politicã de mijloc. El nu rãspunse sperantelor pe care ortodocsii si le puneau într-însul. Dacã exilatii puturã sã se întoarcã si portile închisorilor se deschiserã, el nu permise sã se ridice iarãsi icoanele.
Domnia sa nu fu netulburatã. Revolutia care-1 condusese în fruntea imperiului fusese, dupã aceea a lui Leon al V-lea, un exemplu primejdios. Ea trezi acum ambitia altui uzurpator, de origine slavã dupã unul din pãrinti, generalul Tboma, tovarãsul de arme de odinioarã al lui Leon si al lui Michail. Foarte iubit de soldati, el începuse a se misca, încã de la sfârsitul domniei lui Leon, în Asia Micã. Acum miscarea ia proportii. Sprijinitã de arabi, revolutia aceasta luã un caracter social foarte primejdios. Thoma fu încoronat la Antiochia cu permisiunea lui Al-Mamun, de cãtre patriarhul lob. Populatia Asiei Mici trecu de partea sa. Dar douã încercãri ale sale de a lua, cu ajutorul flotei, Constantinopolul (în decembrie 821 si în primãvara
197
NICOLAE   BANESCU
lui 822) rãmaserã zadarnice. El fu bãtut dupã aceea, în Thracia, de bulgari, care veniserã în ajutorul lui Mi-chail al II-lea. Hanul Omurtag sau Mortagon veni în câmpia aflatã la est de Herakleia. Thoma fu nevoit sã ridice asediul pentru a-1 întâmpina. Bãtãlia fiincl nede-cisã, Omurtag s-a retras cu prada (Theoph. Cont., p. 64-66). Thoma a rãmas la vest de Constantinopol. Armatele imperiului, comandate de Olbianos si Kataky-las, îl bat. (Cont. 67). Thoma fu nevoit sã se închidã în Arcadiupolis, pe când fiul sãu Anastasios era în Bizya. Michail asedie orasul, care, înfometat fiind, îl predã pe Thoma în mâinile sale în octombrie 823 si rebelul fu executat în chip crud1511. O conspiratie la Vizya îl predã si pe Anastasios, care avu aceeasi soartã"0.
A. Vasiliev considerã aceastã revoltã a lui Thoma ca unul din episoadele cele mai interesante ale istoriei relatiilor arabo-bizan-tine de la începutul sec. al IX-lea. Organizatã în Asia Micã, ea luã proportiile unui rãzboi civil, care zgudui domnia lui Michail al II-lea mai bine de doi ani. Vasiliev socoate faptul foarte important clin punct de vedere politic, religios si social.
Din punct de vedere politic, pentru cã Thoma reusi a ridica toatã Asia Micã. Singure themele de Opsikion si Armeniakon (Vasiliev, Hist. de l'emp. byz., p. 361-362). rãmaserã credincioase împãratului (Cont., 53-54). Izvoarele bizantine ne aratã asociin-du-se la revoltã diferite nationalitãti din Asia Micã: persi, armeni, iberi, zichi, kabiri (Cont., 55). Califul îl ajutã, Al-Mamun fãcu o aliantã cu dânsul, ajutându-1 a doborî pe Michail, primind în schimb unele teritorii la frontiera bizantinã. Cu concursul sãu, Thoma se încorona împãrat la Antiochia.
110 V. asupra acestor rãscoale, cu mari consecinte pentru imperiu (pierderea Cretei si a Siciliei a fost urmarea ei), A.A. Vasiliev, Byzance et Ies Arabes, 1.1, La dynastie d'Amorium (820-867), ed. francaise par. Gregoire et M. Canard, Bruxelles, 1935, p. 22-49.
198

Din punct de vedere religios, Thoma exploata nemultumirile populatiei împotriva revenirii iconoclaste. El venea ca partizan al icoanelor, se vedea chiar ca fiul Irenei, Constantin al Vl-lea, care restaurase cultul.
în fine, din punct de vedere social, este important prin câstigarea claselor de jos, care voiau sã-si amelioreze soarta, ridicân-du-se contra apãsãtorilor latifundiari. Theophanes Continuatus socoteste miscarea ca o ridicare a sclavilor contra stãpânilor. (Cont., 53).
Aceste lupte interne îi încurajarã pe arabi, care se aruncarã energic asupra Imperiului. Nu cei ai califatu-lui din Bagdad, unde, dupã moartea lui Harun, grele rãzboaie interne asigurau Imperiul din acea parte; primejdia venea acum din Apus. Am vãzut cã, în urma ridicãrii Abbasizilor, în Orient, alte douã state, independente, arabo-berbere, se nãscuserã în Africa si Spania, îndrãznetul omeiad Abd er Rahman, care scãpase din nimicirea familiei sale, trecuse în Spania, întemeind acolo stãpânirea omeiadã de Cordoba. în Africa, la începutul veacului al IX-lea, aglabitii puseserã temeliile unui nou stat neatârnat, în Kairuan si Tunis. Acestia atacã Imperiul bizantin sub Michail al II-lea. împrejurãri noi îi aduseserã apoi pe arabi în apele Egeei si în Sicilia.
în Spania se întâmplase o revolutie, la începutul veacului al IX-lea, împotriva califului de Cordoba, Ha-kam. Rebelii, neizbutind, au trebuit sã se expatrieze. Sub conducerea lui Abu-Hafs-Omar, arabii acestia andaluziei se asezarã în Egipt, luând Alexandria (816), de unde amenintarã, în 823, insula Creta, pe care, alungati din Egipt, o cucerirã definitiv în 826 (dupã unii savanti, în 828). Pentru a o stãpâni, Omar clãdi
199
NfCOLAE   HÃNESCU
noua capitalã arabã Khandaq („cetate")111, de unde-si luã însã mai târziu, în perioada venetianã, numele cunoscut de Candia. Asezarea acestor pirati în Creta fu o plagã pentru insulele Mãrii Egee si pentru orasele ele coastã. Bizantinii furã nevoiti a da toatã atentia flotei lor, pentru a putea înfrunta primejdia aceasta apropiatã. Pânã la mijlocul veacului al X-lea, stãpânirã urmasii lui Omar, neatârnati, în marea insulã greacã. Ceea ce complicã situatia, în vremea lui Michail al II-lea, furã atacurile pe care si aglabitii încep a le îndrepta împotriva Siciliei si Italiei sudice.
în Spania, sub domnia omeiadului Al-Hakam (796-822), populatia, revoltatã adesea de savantii specializati în ritualul religios si în drept (fuqahd), întreprinse o serie de revolte contra califului, în mai multe rânduri, masacre mari se întâmplarã la Toledo si Cordoba. în urma unui asemenea masacru, în orasul Cordoba, în 814, Hakam dãdu ordin celor ce au rãmas ca în patru zile sã pãrãseascã tinutul.
Atunci, 15.000 locuitori au trecut în Africa, unde în 816 cuceresc Alexandria, punând în fruntea lor pe Abu-Hafs Omar Ibn-Suaîb.
în 825, Al-Mamun trimite în Egipt, unde se afla si un rebel, pe Ibn-Tahir sã facã ordine, în 827, spaniolii fac o conventie cu el, ca sã-i lase a pleca într-un tinut grec.
Creta le era cunoscutã, în 827sau 828 ei vin în insulã, cu 40 de corãbii. Nu întâlnirã, se pare, rezistentã. Populatia, poate nemultumitã de vexatiunile religioase si abuzurile administrative, îi primi ca pe un rãu mai mic. Construirã o fortãreatã puternicã, pe
Theoph. Cont. p. 76: Kcd %dpaKa ev rai)Tr) Kai vSv Xai)d)v Tf|v eTtcovujiîocv 6 TOJIOC; ocb^ei tf)v Trpoo-rryopiav, XotvSat 6vop.a^6iievoq.
200

care o înconjurarã cu sant adânc, de unde primi numele de al-Kbandaq („sant"), de unde numele modern Candia.
Michail fãcu mai multe expeditii pentru a o recuceri, dar toate încercãrile furã zadarnice. Pânã la Nikephoros Phokas, ei rãmaserã stãpâni pustiind insulele si orasele de coastã112.
Atacurile arabe în Sicilia sunt în legãturã cu o revoltã militarã: unul clin comandantii militari ai insulei, Eupbemios, se ridicã, în 826/827, împotriva împãratului. Motivele acestei rãscoale, asa cum sunt înregistrate de izvoarele grecesti si latine, au o culoare romanticã: iubirea lui Euphemios pentru o nonã, cu numele Ho-moniza. împãratul a trimis un strateg cu ordinul de a-1 pedepsi pentru fapta sa. Euphemios se împotriveste cu armele, iar în lupta ce avu loc el rãmâne biruitor, iar strategul trimis, Constantin, e ucis. Rebelul se proclamã apoi împãrat. Unul dintre guvernatorii sãi, Paiata sau Balata (în care Amari vede un curopalates) trece de partea împãratului, si Euphemios se vede nevoit a recurge la ajutor strãin: el cere sprijinul emirului aglabit de Kairuan, Ziya-dat-Allah. Acesta îl trimite pe Quadi Asad, care trece, cu trupele sale, marea, se uneste cu flota lui Euphemios (14 iunie 827). Arabii cuceresc Mazara, asediazã apoi Siracuza, care însã rezistã. O epidemie izbucneste în lagãrul arab în martie 828 si Asad cade victimã acestei epidemii. Arabii îl aleg ca sef pe Mohammed ibn-Abi'lÂawari. Trupe bizantine sunt trimise asupra lor, si ei pãtrunzând în interiorul insulei, iau Mineo. Castrogiovanni, fiind atacat, rezistã. Locuitorii orasului se prefac a trata cu Euphemios, si, la o întrevedere, doi dintre dânsii îl ucid (Cont., 82-83).
Mazara si Mineo rãmân m mâinile arabilor. Acesta e începutul cuceririi, cãci în câteva decenii mai pe urmã, una câte una, cetãtile insulei vor cãdea în stãpânirea arabilor.
Rãscoala lui Euphemios a provocat instalarea arabilor în Sicilia. Un învãtat italian, Gabotto"\ a prezentat aceastã rãscoalã ca pe o încercare de a reface în Italia un imperiu roman si pe Eu-
112 A.A. Vasiliev, Byz. et Ies Arabes, ed. francezã, Bruxelles, 1935, p. 49-61.
11' Eufemio e U mouimento separatista nell'Italia bizantina, Torino, 1890.
201
NICOLAE   BANESCU
phemios ca pe un erou national. Cum observã Vasiliev (Byzance etles Arabes), izvoarele nu permit sã se dea faptului aceastã interpretare: ele ne aratã cã avem a face cu o simplã rãscoalã, cum au fost atâtea, în cursul istoriei bizantine.
,   3- TheopMos (829-842)
în octombrie 829, Michail al II-lea muri, (înmormântat la Sf. Apostoli), lãsând conducerea imperiului fiului sãu Theophilos, pe care îl asociase la tron de la începutul domniei (821).
Noul împãrat primise o foarte bunã educatie, cie care se îngrijise vestitul loan Grammatikos, unul dintre cei mai învãtati oameni ai timpului. Theophilos fu un iubitor al artelor, un iubitor al pompei si prestigiului imperial si avu un mare simt al justitiei. Istoria ne-a înregistrat silintele lui de a face sã domneascã dreptatea printre supusii sãi. O multime de anecdote se povestesc în privinta aceasta. Continuatorul lui Theopha-nes ni le-a transmis si ne înfãtiseazã astfel unul din caracterele cele mai izbitoare cu care împãratul a rãmas în memoria posteritãtii.
Theophilos obisnuia sã strãbatã cãlare strãzile Con-stantinopolului o datã pe sãptãmânã, în vizita pe care o fãcea la biserica Fecioarei din Blachernae. El primea atunci, în drum, plângerile tuturor celor care aveau ceva ele reclamat.
Cel dintâi act al sãu de justitie a fost o lectie datã curtenilor primejdiosi, care de atâtea ori erau gata sã conspire împotriva Tronului. El a adunat senatul si, arãtând candelabrul ciuntit la asasinarea lui Leon al V-lea, a întrebat adunarea clacã legile imperiului si jus-
202

titia divinã nu cer sã fie pedepsiti oamenii care au comis îndoitul sacrilegiu al uciderii împãratului lor si al vãrsãrii sângelui sãu dinaintea altarului. Unii din senatori au opinat cã, pentru a se înlãtura urgia Cerului, trebuie sã se condamne la moarte trãdãtorii. Theophi-los a poruncit îndatã prefectului orasului sã-i aresteze pe cei vinovati de asasinarea lui Leon si sã-i supunã la cercetare. Ei furã executati în Hippodrom, cu toate protestele lor împotriva sentintei nedrepte, din moment ce fapta lor fusese ratificatã si iertatã de împãratul Michail al II-lea (Leo Grammaticus).
Alte exemplificãri aratã severitatea împãratului în privinta dreptãtii. O vãduvã sãracã se plânse contra lui Petronas, cumnatul împãratului, un ofiter de talent si curaj, cã, violând legea, îsi ridicase o casã înaltã alãturi de cãsuta ei, luându-i toatã lumina si aerul si fãcând-o nelocuibilã, împãratul dãdu ordin sã se repare nedreptatea si când vãzu cã ordinul sãu nu s-a executat, porunci sã se dãrâme casa lui Petronas la pãmânt si-1 condamnã pe Petronas sã fie bãtut în public.
Altã datã, pe când trecea cortegiul imperial, o femeie se strecurã printre gãrzi si apucã de dârlogi calul pe care cãlãrea împãratul, strigând acestuia: „E calul meu, împãrate, dã-mi calul." Când soldatii se repezirã s-o alunge, Theophilos strigã s-o lase în pace, iar femeii îi spuse sã se ducã fãrã grijã, întrucât el are sã-i facã dreptate. A doua zi, porunci sã se întreprindã o cercetare si aflã cã într-adevãr protostratorul imperial îi rechizitionase calul, un exemplar de rasã, dar nu i-1 plãtise, împãratul îl pedepsi cu asprime si-i dãdu femeii o mare sumã de bani despãgubire (Leo Grammaticus).
203
NICOLAE   BANESCU
împãratul se oprea adesea în piete si controla pretul mãrfurilor. Odatã, nu se sfii sã ia o mãsurã care o jigni pe însãsi împãrãteasa. (Continuatus ne povesteste.) Erau dregãtori în serviciul familiei imperiale, care cãutau un câstig în afaceri si, pentru a se sustrage taxelor vamale pe care alti negustori le plãteau, îsi asociau la comertul lor un membru al familiei imperiale, împãrãteasa se asociase la una dintre aceste întreprinderi comerciale si, aflând, Theophilos, pe când corabia încãrcatã trase la tãrm, în Cornul de Aur, dãdu ordin sã se ardã marfa, pentru cã, zicea el, nu s-a auzit niciodatã ca un împãrat roman sau împãrãteasã sã facã negot.
Toate aceste anecdote se aseamãnã cu cele povestite despre Harun-al-Rasid, cum observã Finlay.
Theophilos^21 n-a fost unul dintre marii împãrati bizantini, desi i-a plãcut sã se înconjoare de toatã strãlucirea pompei, sã împartã el însusi dreptatea supusilor si, asemenea lui Solomon, pe care si-1 luase drept model, a avut gustul constructiilor mãrete.
Talent militar n-a avut si rãzboaiele sale au fost nenorocoase, în Sicilia, rãzboiul început sub Michail al II-lea se continuã. Arabii africani cuceresc în 831 Mes-sina, în 832, Panormos (Palermo). Imperiul era împiedicat de a interveni energic în Sicilia, din pricinã cã toatã atentia sa se îndrepta atunci cãtre Rãsãrit, unde se reluau luptele cu califatul de la Bagdad. Politica externã a lui Theophilos fu hotãrâtã de aceste împrejurãri. El cãutã sã întretinã în Apus relatii prietenesti
204

cu califatul de Cordoba si cu Imperiul francilor (Ludovic cel Pios), în Rãsãrit cu chazarii, pentru care, spre a-i apãra de pecenegi, la cererea haganului, Petronas Kamateros ridicã la Don (833) cetatea Sarkel114.
La Bagdad stãpânea, de la 831, califul Al Motasem, Mutasim. Un print persan din Chorasan, crestin, Theo-pbobos, trecuse clin cauza nesfârsitelor tulburãri interne ale imperiului ele Bagdad, cu trupele sale la bizantini. Numãrul acestor mercenari persi se urca la vreo 30.000 de oameni. Theophobos fu mai bucuros sã sustinã rãzboiul cu arabii decât sã-i predea pe fugari. El îl tratã foarte bine pe Theophobos, care primi de sotie pe sora împãratului, Elena. Din aceastã pricinã, rãzboiul între cele douã state se reluã. Profitând de greutãtile interne ale lui Mutasim, împãratul fu cel care începu ostilitãtile mai întâi. Theophobos si generalul Manuel pãtrund în imperiul arab, cuceresc în 837 Sa-mosata si Zapetra (Sozopetra). Se povestea mai târziu cã era orasul în care se nãscuse Mutasim, dar e vorba de o fabulã, destinatã a face un paralelism cu Amo-rion, leagãnul dinastiei frigiene. Furia califului nu mai cunoscu atunci margini. El îsi adunã o armatã, compusã în mare parte din mercenari turci si se nãpusti în 838 asupra Asiei Mici, înconjurând puternica cetate a
114 V. Ch. Diehl, La legende de l'empereur Theophile, „Semina-rium Kondakovianum", 4 (1931), 33 si urm. în Timarion, una din numeroasele imitatii bizantine ale lui Lucian (Nekyomantia), tema e coborârea acestuia în lumea mortilor; acolo el îl întâlneste, între judecãtorii celebri, si pe crestinul Theophilos.
205

imperiului, Amorion, orasul de nastere al împãratului. Tot atunci distruse si Ancyra, pe care o refãcu la 859 Michail al III-lea. Strategul Aetios apãrã cetatea Amorion cu o rarã vitejie, timp ele 55 de zile. în cele din urmã ea cãzu, prin trãdare, si Mutasim se rãzbunã cumplit pentru dezastrul ce-1 suferise la Zapetra. Locuitorii furã în mare numãr mãcelãriti, altii târâti în robie si orasul dãrâmat la pãmânt. In istoria religioasã a Bizantului, de asediul cetãtii Amorion1531 se leagã povestea minunatã „ Viata celor 42 de martiri din Amorion ", istorie a 42 de prizonieri de rang împreunã cu Aetios, care refuzarã a îmbrãtisa islamismul si furã decapitati pe malul fluviului Tigris. Corpurile lor, aruncate în valuri, plutirã la suprafatã si furã adunate de crestini, care le înmormântarã cu solemnitate. Martiriul lor e celebrat la 6 martie.
El nu merse însã mai departe si rãzboiul se purtã apoi la Eufrat. Mutasim se retrase, ducându-i cu sine pe Aetios si 41 ofiteri de seamã, ca prizonieri. Dupã cinci ani, rezistând la toate presiunile de a îmbrãtisa islamismul, furã ucisi de Wathik, urmasul lui Mutasim, în 845.
în politica externã, Theophilos a stiut sã apere hotarele cu energie, chiar dacã rezultatele obtinute de dânsul n-au fost încununate de succes.
Dusmanii sãi cei mai mari erau arabii, care atacau acum si în Apus. Dupã moartea lui Harun Al Rasid, califatul trecuse prin mari zguduiri. Al-Mamun purtase un rãzboi de patru ani cu fratele sãu Amin, pânã sã-si asigure tronul. Biruinta lui era triumfui Khorasanului si al elementului persan, ceea ce stârni nemultumiri printre arabii propriu-zisi: aceasta fu cauza rãscoalei lui Nasr Ugaili, dusman al persilor. El teroriza 14 ani populatia pe Eufrat.
206
l

Avu apoi o luptã îndârjitã cu secta comunistã a kurramitilor, condusi de persanul Babek. Lupta tinu 20 de ani. Toate acestea fãcurã ca imperiul sã se bucure în Orient de o liniste relativã, pânã în 830, când Mamun trecu prin Mesopotamia, la Tarsos, centrul campaniei sale rãzboinice, de unde trecu în Cappadocia, prãdâncl si cucerind cetãti.
în 831, Theophilos rãspunse trecând Taurus si masacrând populatia arabã din Tarsos si Massisa. Triumf la Constantinopol. Alte armate intrau în nord-estul Cappadociei, bãtând pe arabi si luând o multime de prizonieri. Intrare mãreatã în capitalã.
Mamun porni cu rãzboi, cuceri fortãrete în Cappadocia. Theophilos îl trimise (începutul anului 832) ca sol de pace pe loan Grammaticus, dar acesta n-avu rezultat.
în 832, a treia campanie a lui Mamun cuceri Lu'lu'a, în Cappadocia. în 833, la 7 august, muri, tocmai când întreprindea altã campanie. La Podandos se îmbolnãvi de febrã si muri.
în Sicilia, arabii reluaserã de asemenea ostilitãtile, în anul 831 cãzu Palermo, apoi Castrogiovanni. Theophilos trimise în Sicilia pe Alexios Musele, ginerele sãu. Intrigile îl împiedicarã pe acest general de merit sã-si finalizeze actiunea. Fu rechemat si, murin-du-i pânã la întoarcerea sa sotia, Mãria, fu dizgratiat, bunurile confiscate.
Mu'tasim urmã fratelui sãu. La început, avu dificultãti cu revolta lui Babek în Azerbaidjan. El exterminã mare parte din persi si atunci unii din ei, vreo 15.000, fugirã în Bizant, avându-1 în frunte pe Nasar - Theophobos la scriitorii bizantini - descendent din casa imperialã persanã. Fu cãsãtorit de Theophilos cu sora sa, fãcut patrikios, asezat la Sinope. Numãrul lor crescu pânã la 30.000 si furã auxiliari pretiosi în timp. Theophobos îl servi cu credintã pe împãrat.
Mai târziu, califul fu provocat de Theophilos. Acesta, chemat în ajutor de Babek, care se afla blocat într-o fortãreatã, intrã în tinuturile arabe cu multã armatã în 837. Zapetra (sud-vest de Meli-tene) e cuceritã si arsã, populatia ucisã si târâtã în captivitate. Mai târziu se povestea cã aceasta era patria califului, o fabulã menitã a face paralelism cu Amorion, patria dinastiei bizantine.
20'
NICOLAE   BANESCU
Mutasim, la aceastã stire, sãri pe cal si dãdu semnalul campaniei. Babekfu prins si ucis la finele anului 83 7.
La Amorion, pentru a rãzbuna înfrângerea trecutã, împãratul îl lãsase cu toate fortele pe Aetios, strategul themei Anatolikon, si trimisese alte ajutoare cu Babutzikos si Krateros. Ankyra fu distrusã, apoi Amorion. Aici avu loc un asediu, o rezistentã eroicã timp de trei zile, dar arabii intrarã prin trãdare. Avu loc un masacru al populatiei, o parte fiind luati captivi. Amorion fu ars si dãrâmat la pãmânt. Aetios si alti 40 de sefi militari au fost luati de Mamun. Nevoind a trece la islamism, au fost ucisi în 845 (decapitati), trupurile lor fiind aruncate în Tigris; plutind pe apã, crestinii le scoaserã si le înmormântarã cu cinste, dupã cum relateazã Viata celor 42 martiri din Amorion.
Catastrofa aceasta fãcu o puternicã impresie în imperiu. Theo-philos trimise o ambasadã în Occident, cãutând sã-si atragã ajutoare contra arabilor. Una, în toamna 839, la califul omeiad de Cordoba, Abd ar Rahman al ll-lea. I-au oferit daruri bogate, cerând tratat de amicitie si cãutând a-1 instiga pentru a-si revendica în Orient patrimoniul strãmosilor sãi, omeiazii Siriei, despuiati de abbassizi. Un sol al sãu, poet de vazã, Al Gazai, veni la curtea bizantinã si izvoarele arabe dau detalii interesante asupra primirii lui la Constantinopol, a receptiei strãlucite ce avu loc, a simpatiei lui pentru Theodora si despre atentiile acesteia pentru arabul spaniol115.
Altã solie a lui Theophilos a fost trimisã la Ludovic cel Pios la Ingelheim (839), pentru a încheia pacea si prietenia între ei, pentru a-1 aduce pe acesta contra arabilor africani, clar Ludovic nu putu rãspunde, în fine, alta avu loc în anul 839 la Venetia, la Pietro Gradenigo, prin care ambasada îi conferea dogelui demnitatea de spatbarios si-i cerea corãbiile în lupta contra arabilor care amenintau Italia meridionalã116.
Avu relatii bune cu khazarii, pentru care îl trimite pe generalul Petronas Kamateros sã le ridice pe Don cetatea Sarkel, spre a-i apãra de pecenegi. Cu aceastã ocazie, generalul îi spuse
115 V. Levi-Provencal, Un echange d'ambassade entre Cordoue et Byzance au IX-e s., Byzantion XII (1937), 1-24.
116 V. Dolger, Regesten, I, nr. 437, p. 53).
208

împãratului cã dacã vrea sã stãpâneascã Cbersonul, trebuie sã punã acolo un strateg, împãratul se convinse (înainte cetatea era condusã autonom, adicã de un proteuon si un senat) si de atunci Cbersonul deveni o themã a imperiului. Theophilos îl trimise pe Petronas ca strategos. Ordinul cãtre proteuon si locuitori, dat în anul 837lr, punea în vedere cã strategul Petronas va exercita acolo puterile imperiale.
împãratul se îngriji de organizarea defensivã a imperiului, în Asia Micã adãugã douã theme1™ noi: Paphlagonia si Chaldia, precum si o serie de clisurim pãrtile muntelui Taurus, contra arabilor (Seleucia, Charsianos, Cappadocia), ducatul Koloneia.
Politica religioasã. Educat de Hylilas, Theophilos nu putea fi decât un iconoclast si se crede cã un sinod s-a adunat la Bla-chernae, în 837, dupã ridicarea lui loan (Morocharzanios) la patriarhat, si acest sinod a aruncat anathema asupra celor care se închinã la icoane. Dar textele contemporane nu-1 semnaleazã, încât, cum observã Grumel"8, acest sinod nu e sigur. Ceea ce stim însã e cã Theophilos a interzis cultul si confectionarea icoanelor, iar izvoarele ne înregistreazã prigonirea cãlugãrilor care nu s-au supus. Cãlugãrul Lazãr, fratii palestinieni Theodor si Theopha-nes, cãrora le imprimã versuri injurioase pe frunte, de aceea în scrierile hagiografice furã numiti TpaTitoi, constituie exemple elocvente în acest sens.
Cu toate aceste lovituri pe care le încerca, imperiul se afla însã, sub Theophilos, într-o situatie prosperã. Finantele statului se gãseau într-o stare înfloritoare si populatia într-o bunãstare pe care n-o avusese de mult. Comertul, industria luaserã un mare avânt, împãratul, mare iubitor de lux, dãdu un impuls în-
117 V. Dolger, Regesten, I, nr. 431, p. 92
11R Les regestes de actes du patr. byz., voi. I, fasc. II, p. 42
209
NICOLAE   BANESCU
semnat arhitecturii si artelor, prin constructiile sale somptuoase.
Vestitul palat ele varã Biyas, ele pe coasta asiaticã a Bosforului, fu clãdit dupã modelul castelului califilor din Bagdad, în stilul arab.
Palatul imperial din Constantinopol cãpãtã acum o splendoare nouã. La vechile apartamente ale lui Constantin si lustinian, Theophilos adãugã o serie ele clãdiri mãrete, decorate cu luxul cel mai elegant si mai cãutat. Carianon, Trikonchos cu cele trei abside, Sigma, Tetraseron cu patru bolti, cubicula si triclinia, cu peretii îmbrãcati în splendide marmure si cu tavanul de aur si argint.
Pentru a mãri pompa receptiilor, el comandã artistilor minuni de argintãrie si mecanicã, acel Pentapyr-gion, celebru elulap ele aur în care se expuneau podoabele coroanei, orgele de aur care cântau în zile de auelientã solemnã, platanul de aur de lângã tronul imperial si pe care pãsãri mecanice zburãtãceau si cântau, leii de aur culcati la picioarele împãratului si care, în anume momente, se ridicau, bãteau din coaclã si rãgeau puternic, uimindu-i pe ambasadorii neamurilor barbare, în sfârsit grifonii de aur misteriosi, care pãreau, ca în palatele regilor asirieni, a veghea la siguranta împãratului.
Theophilos proteja si stiintele. El 1-a covârsit ele favoruri pe matematicianul Leon din Thessalonic, insta-lându-i scoala în Biserica Celor 40 de Martiri.
Constructiile lui Theophilos. Theophilos a fost un mare iubitor ele lux si mãretie, a avut în mare grad sentimentul demnitãtii imperiale.
210

Este caracteristicã în aceastã privintã ambasada trimisã de dânsul Iz. califul Al-Mamun, la începutul anului 832™, dupã primele campanii ale arabilor. Cu putin înainte, unul din marii generali bizantini, suspectat de Theophilos, fugise la arabi si solia trimisã ele împãrat avea pe de o parte scopul de a-1 convinge pe calif sã încheie pacea cu imperiul, pe de alta sã-1 convingã pe general a se întoarce în patrie. Solul fu ales în persoana vestitului loan Grammaticiis, atunci synkellos al Patriarhiei. Era un om distins prin marea lui învãtãturã si prin abilitatea lui diplomaticã, având si perfecta cunoastere a limbii arabe. loan îi uimi pe arabi cu risipa bogãtiilor pe care le adusese cu dânsul si mãretia darurilor fãcute lui Mamun. Nimeni clin câti veneau la dânsul, pentru orice pricinã, oricât de micã, nu plecau fãrã a primi un vas de argint plin cu bani de aur. Arabii furã impresionati de atâta risipã si ziceau între dânsii: „Ce trebuie sã aibã stãpânul sãu, dacã supusul acesta are atîta ?"
Se povesteste cã luând odatã masa cu mai multi dintre arabii de frunte, porunci servitorilor sã aducã bazinul în care obisnuia sã-si spele mâinile. Acest bazin, numit în limba comunã xepvi66^eoTov, era de aur, împodobit cu pietre pretioase. Comesenii arabi îl vãzuserã adesea si-1 admiraserã pentru frumusetea si marele lui pret. Servitorii, întorcânclu-se, spuserã cã a dispãrut. Oaspetii se tulburarã foarte mult si se agitarã sã-1 afle pe fur, dar ambasadorul îi rugã sã se linisteascã si dãdu poruncã sã aducã alt bazin, tot atât de pretios, adãugând cã trebuie, la urma urmei, sã se întrebuinteze si acesta. Ceea ce e mai comic, dacã-1 credem pe cronicar, este faptul cã însusi ambasadorul dãduse ordin servitorilor sã-i anunte furtul pretiosului vas, ca sã facã impresie asupra arabilor.
Altãdatã, Mamun, pentru a rãspunde darurilor solului, îi trimise si dânsul lucruri de pret, si pe lângã acestea 100 de crestini dintre prizonieri, pe care avu grijã sã-i îmbrace foarte bine. Dar loan nu primi acest dar pânã nu primi de la Constantinopol tot atâtia musulmani, pe care-i oferi în schimb califului.
Pe lângã aceastã dãrnicie fãrã mãsurã, loan îi uimi pe arabi si prin cunostintele sale, cãci avu prilej sã discute filosofic si mate-
119 Fr. Dcilger, Regesten, Abt. l Munchen 1924, p. 51 (sub nr. 425).
211
NICOLAE   BANESCU
maticã, discipline califul pe care le pretuia. Ambasada nu reusi sã încheie pacea, dar pe Manuel îl readuse în imperiu, unde fu tratat cu cinste.
loan fusese la rândul sãu puternic impresionat de frumusetea clãdirilor arabe si, întors din ambasadã, fãcu împãratului descrieri atât de entuziaste ale palatului califilor din Bagdad, încât împãratul clãdi pe malul asiatic al Bosforului, la Btyas, un palat mãret, în stilul arab.
în ce priveste palatul imperial, el adãugã la vechile constructii (Daphne si Chrysotriclinium) una nouã, un corp întreg de clãdiri, împodobite cu toate strãlucirile artei. Mai întâi o salã a tronului Trikoncbos, pentru cã se termina în trei abside; zidurile erau îmbrãcate în marmure de toate culorile, bolta auritã, înaintea acestei sãli se închidea (spre apus) o terasã deforma semicircularã Sigma, acoperitã cu un tavan aurit sprijinit pe 14 coloane de marmurã frigianã. înaintea acestei terase se întindea un peristil, de unde coborai în Phiale, o vastã curte sub cerul liber, în mijlocul cãreia era o fântânã ele bronz, cu marginile de argint, în pãrti erau trepte de marmurã, într-un loc un dom de aur pe patru coloane de marmurã verde, sub care se aseza tronul împãratului, cãci aici obisnuia sã se desfãsoare unele serbãri care înconjurau viata imperialã. Aici prezentau suveranului caii lor îmbrãcati în aur factiunile Hippodromului, aici se dãntuia solemnul dans al fãcliilor, care însotea receptia la Brumalia.
De jur împrejurul acestei pãrti centrale a palatului veneau o serie de sãli si pavilioane splendid decorate. Sala „Amorului" servea de cabinet de arme, Triclinium, pe opt coloane marmurã trandafirie, cu peretii împodobiti de mozaicuri reprezentând animale, camera de culcare a împãrãtesei, triclinii si cubicula cu acelasi mare lux de ornamentatie.
Adãugã la acestea diferite minuni de argintãrie si mecanicã, pentru a mãri pompa receptiilor, în sala Magnaurei: Pentapyr-gion, orgile ele aur, platanul, leii, grifonii de aur120.
La Curtea lui Theophilos se distinse Leo Matematicul (mai târziu episcop de Thessalonic), cel mai învãtat om al epocii, mare
v. Diehl, Manuel d'art byz.
212
•T"                 """

matematician. Nãscut la Constantinopol, el învãtase primele elemente acolo, apoi trecuse la Andros, ca sã asculte filosofia, retorica si matematica de la un dascãl vestit, Psellos. Dar curiozitatea lui de a învãta nu o putu multumi numai aceasta. Leo cãlãtori mult, cutreierã mãnãstirile, cercetând bibliotecile lor si copiind din ele cãrtile ce-1 interesau. Asa-si adunã cunostintele, devenind cel mai bun geometru si astronom al epocii. Se întoarse la Constantinopol si deschise o scoalã. Unul dintre elevii sãi se afla printre captivi la Mamun; acesta întreprinse, cãtre sfârsitul domniei, a determina suprafata pãmântului, prin mãsurarea unei pãrti a ecuatorului si vru sã se foloseascã si dintre acei prizonieri care stiau matematicã. Tânãrul acela fãcu mare impresie prin cunostintele sale si, întrebat unde învãtase, el spuse cã a fost elev al lui Leo.
Mamun îl trimise cu scrisoare la dânsul, invitându-1 sã vinã la Bagdad, dar Theoktistos, cãruia i se destãinui, îi atrase atentia împãratului, care-i interzise si-1 opri, punându-i scoala în biserica Celor 40 de Mucenici.
Califul Mamun îl invitase la dânsul, prin scrisoare, dar el o arãtã lui Theophilos si acesta îl retinu, poruncindu-i a învãta matematica. Pentru stiinta sa, Theophilos îl numi mai târziu episcop de Thessalonic. El inventã o telegramã de semnale luminoase pentru a sti repede ce se petrecea la hotarele Siriei, amenintate de arabi. Kedrenos mentioneazã cunostintele sale astrologice, prin care, la Thessalonic, luã mãsurã sã împiedice foametea. El fu depus de patriarhul Methodius, dar învãtã la Constantinopol mai departe. Elevii sãi: vestitul Constantin (Kyril) si Photios.
în politica religioasã, Theophilos a fost imprudent si a redeschis mult dezbãtutã chestiune a icoanelor. Se stie cã tatãl sãu avusese o atitudine tolerantã si vechile patimi trezite în Bisericã se potoliserã în mare parte. Iconoclastii obtinuserã rezultate mediocre. Theophilos era un spirit irascibil si autoritar. Avea o aplecare cãtre discutiile teologice si adesea aducea înaintea sa pe apãrãtorii icoanelor pentru a-si expune argumentele.
213
NICOLAF.   HANF.SCU
El interzise energic cultul icoanelor si, pe lângã aceasta, interzise de a se mai pune cuvântul de „sfânt" înaintea numelor sfintilor, împotrivirea pe care o aflã mai ales printre cãlugãri, ele multe ori chiar în familia sa, îl fãcu sã recurgã adesea la mãsuri violente. Continuatorul lui Theophanes ne-a lãsat, în aceastã privintã, amãnunte interesante, care ne aratã cât de înrãdãcinat era cultul icoanelor si cât de mult intrase acest cult în viata credinciosilor, cu toate persecutiile dezlãntuite, în timp de 100 ele ani.
împãrãteasa Teodora era clin Paphlagonia, crescutã în cultul icoanelor. Când ajunse pe tron, mama sa Theoktista fu ridicatã la rangul de patricianã cu centurã Cn ^coorn Ttatpiida). Fetele împãratului se duceau adesea s-o vadã, si atunci bãtrâna scotea dintr-un cufãr icoanele si le punea pe fete sã le sãrute, chemând binecuvântarea sfintelor icoane asupra lor. împãratul le întreba de obicei pe fete ce au primit ele la bunicã si ele se fereau a destãinui amãnuntul acesta. Dar cea mai micã îi povesti odatã cu naivitate cum bãtrâna scosese clintr-un cufãr niste pãpusi si le pusese pe capetele lor si pe fatã, îndemnându-le sã le sãrute, împãratul se mânie foarte mult si numai interventia sotiei sale îl potoli; el dãdu ordin ca fetele sale sã meargã mai rar la bunica lor.
Theodora însãsi avea ascunse icoane în camera sa. si, odatã, bufonul palatului dãdu peste dânsa tocmai când le scosese si le sãruta, închinându-se. El o întrebã atunci ce sunt acestea si împãrãteasa rãspunsese: „Sunt pãpusile mele frumoase si le iubesc foarte mult" (toc KaXoc (iot) vivia KCU ayanco taina 7toA,X,6c).
214

împãratul era atunci la masã121. Bufonul alergã la dânsul si-i spuse povestea frumoaselor pãpusi ale împãrãtesei. Theophilos pricepu despre ce era vorba si se înfurie. El fãcu o scenã violentã sotiei sale, dar aceasta tãgãdui cu tãrie faptul ce i se imputa si pretinse cã ceea ce bufonul luase drept pãpusi nu era altceva decât chipul sãu si al servitoarelor vãzute ele dânsul în oglinda în fata cãreia tocmai îsi fãcea toaleta. Theophilos se potoli si Theoclora, prinzându-1 pe bufon, îi aplicã o bãtaie bunã, recomandându-i sã nu mai sufle altã datã vreun cuvânt despre pãpusile sale. Când împãratul, dupã ce bãuse, aducea vorba despre incidentul petrecut, bufonul punea o mânã la gurã, cealaltã la spate, unde luase loviturile si repeta: „Taci, taci despre pãpusi, împãrate !" (oiycc, aiycc Ttepi TCOV vivicov, 6aai-
împãratul simtea ce mult era rãspândit în jurul sãu cultul icoanelor si ghicitorii, pe care avea obiceiul a-i consulta, îi preziseserã ruina apropiatã a operei sale. De aceea el ceru, pe patul de moarte, sotiei sale si lo-gothetului Theoktistos, omul puternic al domniei, jurãmânt solemn cã nu vor schimba politica sa dupã ce va muri si cã nu se vor atinge de Patriarhul loan, prietenul si inspiratorul sãu în opera iconoclastã, pe care, în 837, îl ridicase în fruntea Bisericii.
Mãsurile sale riguroase împotriva recalcitrantilor re-înviarã aproape timpurile lui Constantin al V-lea. închisorile se umplurã de cãlugãri si episcopi, mãnãstirile furã prefãcute în edificii publice civile. Zugravii de
Theoph. Cont. 91, 19-20     ,    ,,.
215
NICOLAE   BANESCU
icoane furã mai cu seamã prigoniti cu înversunare. Ei erau obligati, sub cele mai grele pedepse, a trata subiecte profane. Unul dintre dânsii, Lazãr, nu voi sã se supunã. Bãtut cu vergi, pus la închisoare, cum scãpã, se apucã a zugrãvi iarãsi icoane. Theophilos porunci sã i se ardã mâinile cu fierul înrosit; el suferi chinul si îndatã ce-si vindecã rãnile, fãcu icoana Sfântului loan Botezãtorul. Doi frati, Theodor si Theophanes, au fost de asemenea chinuiti: li s-a înscris pe frunte, cu fierul rosu (în iulie 836), pânã la 12 versuri iambice insultãtoare. Cu toatã aceastã atitudine religioasã, Theophilos lãsã la Bizant o amintire de glorie si mãretie, iubirea lui de justitie 1-a fãcut celebru, încât un Tratat din veacul al XH-lea 1-a asezat în Hades alãturi de Eac si Minos, judecãtorii mortilor122.
4. [Restabilirea cultului icoanelor si a ortodoxiei]
Theophilos muri la 20 ianuarie 842, lãsând un fiu, pe Michail al III-lea {Betivul, 842-867), care era atunci numai de vreo patru ani. în aceastã situatie, Theodora îsi asumã regenta, avându-i ca sfãtuitori pe logothetul Theoctistos, pe magistrul Manuel, unchiul împãrãtesei, pe fratele ei Bardas si pe magistros Sergios Niketiates, un unchi al împãrãtesei.
Theodora si restaurarea cultului icoanelor. Triumful ortodoxiei. Am vãzut cã Theodora îmbrãtisase cauza icoanelor. Toti cei clin jurul ei erau de asemenea adepti ai cultului icoanelor, aplecati, prin
122 Ch. Diehl, La legende de l'empereur T/yeopbile, SK, IV, 1931.
216

urmare, a pune capãt unui conflict inutil si primejdios, care tulburase atâta vreme pacea Bisericii.
Partidul iconoclast era încã puternic, în fruntea Bisericii, Hylilas, multi episcopi în dieceze, armata încã era legatã de dânsul. Theodora trebui sã procedeze cu prudentã. Ea îsi iubise sotul si se temea ca amintirea lui sã nu fie condamnatã; un an se petrecu în pregãtiri. Prelatii condamnati ca iconoclasi furã iertati.
Theodora se hotãrî, asadar, îndatã dupã moartea sotului sãu, a se întoarce la politica religioasã a Irenei. Pentru aceasta, trebuia mai întâi înlãturat loan Hylilas de pe Scaunul patriarhal, în care fusese ridicat de împãratul Theophilos. El era foarte urât de adversarii partidului iconoclast, care îl socoteau vrãjitor, supra-numindu-1 Lecanomantis. Era un om inteligent si energic, putea, prin urmare, fi o piedicã la restabilirea cultului pe care îl prigonise. Atunci e ridicat si surghiunit într-o mãnãstire, iar în locul sãu instalat ca patriarh un cãlugãr, Methodius (4 martie 843), care suferise pe timpul lui Michail Bâlbâitul.
Un sinod fu adunat dupã aceea, ale cãrui acte s-au pierdut si care confirmã canoanele sinodului de la Ni-ceea din 787 si restabili cultul icoanelor. Lucrul acesta se fãcu fãrã nici o împotrivire si fãrã nici o violentã. Lumea pãrea obositã de o ceartã care sfâsiase societatea 100 de ani si mai bine. Proscrisii furã rechemati, cei închisi eliberati si cinstiti ca martiri. Pe zidurile ba-silicelor apãrurã iarãsi picturile pioase si din nou se ridicã icoana lui Christos deasupra intrãrii palatului Chalke, mãrturie a pietãtii familiei imperiale, în sfârsit, în ziua primei Duminici a Postului, la 11 martie 843, Curtea, clerul, orasul întreg se adunarã la o ceremonie religioasã, care sãrbãtorea, cu o deosebitã mãretie, re-
217
NICOLAK   BANESCU
aducerea pãcii în Bisericã. Dupã ce toatã noaptea se rugase, cu preotii, în biserica din Blachernae, Theodo-ra, în mijlocul episcopilor si cãlugãrilor, înconjurati de multimea entuziastã, merse într-o procesiune solemnã, de la Blachernae pânã la Sfânta Sofia, unde aduse multumiri lui Dumnezeu. Seara, împãrãteasa dãdu, în Palatul Sacru, un banchet prelatilor. De atunci, în amintirea acestui mare eveniment si a împãrãtesei, Biserica ortodoxã sãrbãtoreste în fiecare an prima Duminicã a Postului Mare K^piaicfi ir\c, 'Op'&odo^ia.q, ziua. restabilirii icoanelor.
Se fãcu atunci cireptate si mortilor, se aduserã în Capitalã rãmãsitele lui Theodor din Studios si ale Patriarhului Nikephoros, care suferiserã pentru credintã si muriserã departe, în exil. împãratul, toatã curtea, cu lumânãri în mâini, urmarã moastele venerabile, însotiti de toatã populatia orasului, pânã la Biserica Sfintilor Apostoli, unde furã depuse.
Iertarea lui Theophilos a fost certificatã de Methodius si sinodul sãu. Ostilitatea lui contra icoanelor a fost iertatã de Dumnezeu. (Symeon Magister, Theophanes Continuatus, Cedrenus).
Aceastã iertare a sa e cunoscutã din trei izvoare principale, analizate de pãrintele Grumel]Ti:
1.  O Aif)yr|al?, cunoscutã în trei redactãri diferite, una publicatã de Combefis (Graeco-latinaepatrum bibliothecae novum auctarium, t. II, Paris, 1648), care a fost scrisã înainte de 1111, data manuscrisului clin Londra (una dintre variante), cãci mai e una într-un manuscris din Madrid.
2.  Cronicile lui Symeon Magister si neophanes Continuatus, care se urcã la un singur izvor în privinta povestirii ce ne preocupã. Ele atribuie Theodorei un discurs asupra convertirii in ex-tremis a lui Theophilos.
Regestes des actes du pat r. byz., p. 43-44.
218
ISTOKIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
3. Vita SS. Davidis, Simeonis et Georgii, care clã o poveste foarte circumstantialã. si aici se relateazã o convertire a împãratului, care a putut fi presupusã de hagiograf pentru a face acceptabilã indulgenta cu care a fost tratat persecutorul decedat.
Aceste trei izvoare prezintã diferit ordinea faptelor. Dupã Vita, cererea Theodorei fu adresatã cãlugãrilor confesori înainte de alegerea lui Methodius si depunerea lui loan, dupã cronicari, cererea se fãcu clupã alegerea lui Methodius. AvfiYT|oi<; nu precizeazã, dar îl prezintã pe Methodius ca patriarh. Oricare ar fi divergentele, fondul e de retinut, adicã Theodora a vrut sã garanteze memoria sotului sãu împotriva anathemei printr-o promisiune formalã a iconofililor si acestia aufãcut-o din „economie". Este probabil cã ea a trebuit sã-si ia mãsurile ele sigurantã înainte de scoaterea din demnitate a lui loan si promovarea lui Methodius si, de asemenea, probabil cã dupã alegerea noului patriarh ea a luat din nou promisiunea sinodului si a sefului sãu, înainte de a le pune la dispozitie Sfânta Sofia12'1.
Sinodul a avut loc între 4 si 11 martie 843. Izvoarele nu concordã în privinta datei. Zonaras e mai precis în cronologia faptelor si el pune sinodul dupã alegerea lui Methodius.
S-a restabilit al VH-lea Sinod ecumenic si cultul icoanelor, anatemizând vechii eretici (Simon, Manes, Arius, Maceclonius, Nestorius, Eutyches, Dioscor etc.) si iconoclastii (Grumel, Reges-tes, sub nr. 416 p. 44 urm).
Episcopii iconomahi furã depusi pentru totdeauna, câtva timp dupã sinod (Grumel, Regestes, sub nr. 422 si 423).
Leo de Thesalonic, iconomah, fu depus în virtutea aceleiasi mãsuri generale.
în martie 843, un decret comun al împãratului, patriarhului si sinodului instituia sãrbãtorirea restabilirii icoanelor, care avea sã fie celebratã în fiecare an în prima duminicã a Postului, în biserica Sfânta Sofia (Grumel, Regestes, sub nr. 418).
Grumel, op. cit., p. 43-44.
219
NICOLAE   13ANESCU
Astfel se încheia definitiv cearta pentru icoane, care tulburase imperiul mai bine de o sutã de ani. Pentru marea sa operã, Theodorafu canonizatã de Biserica orientalã. Ea obtinuse din partea Pãrintilor Bisericii si iertarea lui Theophilos, declarând cã în ultimele sale momente ar fi sãrutat icoanele, încredintându-si astfel, ca bun crestin, sufletul în mâinile lui Dumnezeu. Timp de o sãptãmânã, în toate bisericile Capitalei se fãcuserã rugãciuni pentru mântuirea sufletului împãratului iconoclast.
Din punctul de vedere al dogmelor, Biserica repurtase, desigur, o victorie desãvârsitã; clar din punctul de vedere al libertãtii sale, pe care am vãzut cum o sustinuse Theodor Studitul si altii, ea fusese biruitã-. Biserica a trebuit sã renunte la veleitãtile sale de neatârnare, pe care le manifestase în acest timp, si rãmase, fatã de stat, într-o supunere absolutã. Autoritatea imperialã se exercita de acum deplin în materie religioasã si acesta a fost rodul politicii împãratilor iconoclasti.
c.
[OFENSIVA EXTERNÃ sI MISIONARÃ]
1. Michail allll-lea
Pentru domnia noului împãrat, minor la moartea tatãlui sãu, se deschideau noi orizonturi politice si misionare. Sã aruncãm acum o privire asupra politicii externe a imperiului, în timpul acesta.
In Sicilia, situatia se agrava. Sub marele aglabit Abu'l Abbas Mohammed I (841-856), africanii luarã definitiv Messina (842); Leontinoi cãzu în mâinile lor la 847, apoi Butera, Enna (Castrogiovanni), Netos în anii urmãtori. Crestinii din Sicilia îsi gãsirã de acum refugiul în Calabria si Peloponez.
împotriva tinuturilor slavizate sie Peloponezului, imperiul interveni cu multã energie. Triburile slave cele mai sãlbatice si mai rãzboinice, milingii si ezeritii - oi MiA.r|yyoi, oi 'E^epîrai - care locuiau pe coastele Taygetului, sau, cum i se zicea atunci, rievTa5cxKTuA,o<;, care se lasã prãpãstios spre mare, nu furã adusi la completã supunere, ca celelalte, dar constrânsi la plata unui tribut. Theoktistos Biyennios fusese numit strateg al Peloponezului, si în 849 el izbuti, cu ajutorul unei armate puternice, a-i aduce la ascultare.
împotriva califatului de Bagdad, imperiul fu mai fericit decât fatã de arabii din Apus. încercarea urmasului lui Mutassim - Watiq - de a ataca pe mare cu
221
NICOLAE   BANESCU
o flotã puternicã dãdu gres, flota fiindu-i nimicitã ele o furtunã. Pe uscat, luptele de frontierã, în Cilicia, nu avurã niciodatã un caracter hotãrâtor. Dupã restabilirea icoanelor, Theoktistos, logothetul, conduse o flotã contra Cretei, clar n-avu succes, în 844 fu bãtut si pe uscat, la Mauropotamos, o apã care se varsã în Bosfor. Totusi, dificultãtile interne ale urmasilor lui Mutasim îi silesc la pace (845-846).
în 853 o flotã bizantinã atacã Egiptul, ia cu asalt Damietta la gurile Nilului, o arcle si se retrage. Era un mare act de curaj.
Din nefericire, vederile înguste ale împãrãtesei zeloase de crestinism aduserã în propriile sale provincii din Asia noi partizani arabilor, în tinuturile .de frontierã ale Asiei, cãtre Muntii Taurus si cãtre Eufrat, locuiau paulichianii, o sectã ereticã fatã de crestinismul oficial. Ei admiteau Treimea, dar nu credeau în natura umanã a lui Christos si respingeau, prin urmare, Patimile si Rãstignirea ca o simplã aparentã, învãtãtura lor teologicã se mãrginea la cele patru Evanghelii, la cele 14 Epistole ale lui Pavel, la ale lui lacob, loan si Iuda si la Faptele Apostolilor, înlãturau, prin urmare, Vechiul Testament si cele douã Epistole catolice ale Apostolului Petru. Ei n-aveau o ierarhie a Bisericii, numai niste interpreti ai Scripturilor, care nu se deosebeau printr-un port special de restul oamenilor. Ei nu admiteau apoi nici un semn exterior al adoratiei religioase, nici icoane, nici cruce, nici moaste sfinte, nici botez, nici cuminecãturã. Prin aceasta, paulichianii erau prin urmare adversarii cultului icoanelor. Ei fuseserã prigoniti mai înainte si multi trecuserã la arabi. O parte

dintr-însii fuseserã strãmutati de Constantin al V-lea în Thracia. Acum, sub Theodora, se dezlãntuirã iarãsi prigonirile împotriva acestor eretici care alcãtuiau ele fapt un puternic cordon de rezistentã împotriva arabilor. Comisari împãrãtesti furã trimisi în provinciile asiatice, pentru a-i supune la ortodoxie si acestia procedarã cu ultima energie împotriva recalcitrantilor, ceea ce avu drept urmare faptul cã cei mai multi cãutau un refugiu la arabii din Melitene. Ei îsi aflarã un sef în persoana lui Carbeas, un ofiter din armata anatolicã si, cu ajutorul arabilor, se întãresc în Tephrike, o cetate de granitã, la apus de Melitene, de unde vreme îndelungatã se vor arunca asupra provinciilor bizantine, prãdând si pustiind.
Adevãratul stãpân al Imperiului era acum Bardas, fratele Theodorei, un om capabil, dar fãrã nici un scrupul. El stiuse sã scape de concurenta jenantã a lui Theoktistos, si ministrul atotputernic al Theodorei fu ucis prin intrigile lui Bardas, din ordinele lui Michail al III-lea. Curând dupã aceea, el stiu de asemenea sã-1 îndepãrteze pe împãrat de Theodora, care, în 856, fu silitã sã se retragã din viata publicã. De acum, în fruntea imperiului rãmâne Michail singur (857-867), o jucãrie în mâinile lui Bardas. Cronicile (Genesius, Theophanes Continuatus) ni-1 înfãtiseazã sub cele mai negre culori, lucru explicabil, în parte, prin caracterul oficial al acestor cronici. Ele trebuiau sã steargã amintirea crimei comise de întemeietorul dinastiei macedonene, mosul Porphyrogennetului. Bardas, pentru a-1 stãpâni, îi mãguli toate slãbiciunile si-i încuraja toate viciile. Capitala asistã acum la toate nebuniile tânãru-
223
NICOLAE   BANESCU
lui încoronat, care nu se sfia a înjosi demnitatea tronului prin actele cele mai respingãtoare. Odatã, pe stradã, îmbrãcat în hainele de patriarh si înconjurat de tovarãsii sãi de petrecere, care-i înfãtisau pe episcopi în odãjdii, întâlni cortegiul patriarhului Ignatios, pe care îl însoti cu cântece rusinoase, în public, parodiin-du-1. Bardas nu-1 putea suferi pe Patriarh, care îl ex-clusese din comunitatea Bisericii pentru imoralitatea sa. El unelti pe lângã Michail si, cãtre sfârsitul anului 857, Ignatios fu depus de pe scaunul sãu si surghiunit într-o insulã din Marmara (Terebinthon). Dar informatii de altã ordine ni-1 aratã ca pe un rãzboinic si administrator dintre cei mai buni. N-a fost un mare suveran, dar a avut însusiri de general, a condus armata personal si s-a ostenit pentru apãrarea imperiului1551.
El obtinu mari succese contra arabilor în Asia. în anul 856, Petronas conduse o expeditie pânã la Amida, fiind biruitor, iar în 859, Bardas si împãratul întreprind o expeditie la Samosata.
La 863, emirul de Melitene, Omar (Omar-ibn-Ubei'd-Allah-al-Akta), fãcuse o incursiune prãdalnicã si luase cetatea Amisos (Samsun). împãratul îl trimite atunci asupra lui pe Petronas, strategul themei Tharakesienilor. Acesta îl încercuieste pe emir în-tr-un loc, în câmpia Amisiakon si-i zdrobeste cu totul pe arabi, Omar însusi cãzând în luptã.
Ecoul acestor lupte e trecut în epopeea nationalã bizantinã Di-genis Akritas, cum a probat-o H. Gregoire, cu multã ingeniozitate, în studiul sãu intitulat Michel III et Basile le Macedonien dans Ies inscriptions d'Ancyre, publicat în „Byzantion", V (1929-1930), 327-346. Autorul lui Digenis s-a inspirat din cronicari.
Inscriptiile aflate la Ankyra, pe pietre din citadelã, publicate de Jerphanion, în „Mei. de l'Univ. St. Joseph" (Beyrouth), 13 (1928), pãstreazã numele lui Michail al III-lea si al favoritului sãu Basilios, viitorul împãrat. Pe una dintre acestea stã scris:
224

(ieyâA.ou (3a0iXecoq jioXoc ta ETI, iar pe cealaltã: KE' B0' TO ao bou\o pccaiAeio aitai?apoKav5i5d-co (.sic !).
Erau pe turnul sud-vest al fortãretei puternice, restaurat în 859 de acest împãrat. La 838, fusese distrusã, ca Amorion, de calif, iar Michail al IlI-lea o refãcu.
Cât despre titlul de (xeyaq âaaiAe'oq pe care-1 poartã Michail al IlI-lea, singur între împãrati, cãci nu-1 mai aflãm, oficial, nici înainte de dânsul nici dupã el, H. Gregoire îl explicã foarte seducãtor, prin aceea cã, dupã pacea încheiatã de Michail I la 812 cu Carol cel Mare, titlul de âocai^etx; i s-a recunoscut împãratului roman din Apus si s-a respectat pânã la Basilios I, în anul 872, când s-a fãcut ruptura, în acest interval, se recunoscuse egalitatea celor doi Augusti, numai la 855, fatã de slabul Ludovic al II-lea, oficialitatea bizantinã a gãsit momentul de a revoca umilitoarea concesie fãcutã în 812. Pentru a însemna superioritatea incontestabilã a Bizantului asupra Romei agonizante, ca si a lui Michail al IH-lea asupra slabului Ludovic, ea a cãutat sã-1 distingã pe puternicul basileus din Orient de acela mai slab din Occident prin epitetul de ]aeyac;. Contra acestei opinii au fost Dolger, Os-trogorsky - rezultã din discutia purtatã cã titlul acesta e dat în genere împãratului principal, spre a-1 deosebi de asociatii sãi, sau si unui membru al colegiului imperial, devenit singur suveran prin disparitia colegilor sãi - asa e cazul lui Constantin al IlI-lea, în toamna anului 641.
Reabilitarea lui se datoreazã mai ales cercetãrilor din urmã ale lui Gregoire (Etudes sur le neuvieme siecle, „Byzantion", 8 [1933D, Michel III et Basile le Macedonien dans Ies inscriptions d'Ancyre, „Byzantion", 5 (1929).
2. [Bizantul si începuturile Rusiei. Varegii rusi]
în timpul domniei lui Michail al IlI-lea se întâm-plajã evenimente de cea mai mare însemnãtate.
într-una din zilele lui iunie 860, apar înaintea capitalei, pentru întâia oarã, varegii rusi, în 200 de luntri,
225
NICOLAE   BANESCU
mânate de un vânt favorabil. Bizantinii fãceau astfel cunostintã cu alt neam slav, care trebuia sã aibã mai apoi un loc însemnat în istoria lor. Ei veneau din imensele stepe ale Rusiei, de unde, pe Nipru, coborau în Pontul Euxin. Am vãzut cã toate popoarele care nãvãliserã în Imperiul bizantin treceau, pustiind, prin pãrtile sudice ale Rusiei de azi; interiorul acestei tãri rãmânea însã neatins. Acolo locuiau popoare de origine indogermanicã, slavi si letoni. Patria primitivã a slavilor e nesigurã. Cea mai veche locuintã cunoscutã a lor e regiunea de la vestul Carpatilor, de la Vistula la Niprul mijlociu, de unde popoarele acestea se îm-prãstiarã în mai multe pãrti. La nord si în Rãsãritul depãrtat, ei se atingeau cu populatii ele origine finnicã, imigratã din Asia. Cãtre sfârsitul veacului al V-lea, slavii ajunseserã la Elba, se asezaserã în Boemia si Mora-via si pãtrunseserã la Dunãre, în Carinthia si Istria. Alte triburi umpluserã, cum am vãzut, Peninsula Balcanicã, rãzbãtând pânã în Peloponez si întemeiaserã cu încetul stãpâniri mai statornice în Croatia si Serbia. Ungurii se asezarã mai târziu ca un cui între slavii de Nord si cei de Sud, pe care îi va despãrti încã si religia, cãci polonii trec în veacul al X-lea la religia catolicã si prin aceasta în cercul ele influentã al Occidentului european.
în explicarea numelui de varegi, varangi (BcxpaYY°0, care ajunserã pânã în Bizant, servind în armata bizantinã, nationalismul exagerat al rusilor a vrut sã vadã în ei slavi sau lituanieni. Dar Thomsenm a dovedit cã ei erau scandinavi. Aceasta se con-
125 Ruska Rikets gnmdlaeggning genom Skandinaverna, Stoc-kholm 1883, ed. engl.
226

firmã si prin manuscrisul descoperit de Vasiljievskij, Cecaumeni strategicon, în care Harald, fratele lui Olaf cel Sfânt si fiul scandinavului Sigurã Syr, care veni la Constantinopol, e numit: 'ApâXTTjt; 6ccciA,ECo<; Bapayyiac;...an6q: Varangia = Norvegia126. Bâpayyoi derivã de la turc; warmak, barmak, pârtie, waran, înseamnã „a merge, a colinda"-'. Numele s-a dat piratilor scandinavi la sfârsitul sec. VIII de bulgarii de pe Volga si s-a încetãtenit apoi si la Kiev. Tot asa Kot>X7iiyyoi e traducerea turcã a scandinavului Sãekonungar, Kolbjag (rege de mare).
Rusii au fost întemeietorii celui mai puternic stat slav si este un fapt însemnat cã cele dintâi elemente ale acestui stat au venit de la un popor germanic.
Se stie astãzi cã de la Marea Neagrã si de la Caspica o mare activitate de comert strãbãtea în susul apelor, prin tara Chazarilor. Asia mahomedanã, mai ales Tur-chestanul si Persia de Nord, fãcea încã din veacul al VUI-lea negot, în susul Volgãi, prin orasul chazar Itii (Atei, Astrachan). Mai departe, pe cursul ele sus al fluviului, negotul acesta îl primeau bulgarii de pe Volga, la care veneau caravane din Buchara si care se aflau în legãturi cu Nordul depãrtat, cu populatiile finnice de la gurile Dvinei si Peciorei. Acolo veneau adesea corãbii scandinave, dupã negot si piraterie. Dar legãturile comerciale cele mai înseninate se îndreptau de la Volga si afluentii sãi superiori cãtre Marea Balticã, trecând, prin insulele Gotland si Bornholm în Suedia si pe coastele de sud, slavice, ale Balticei. Comer-
126 v. L. Leger, Chronique dite de Nestor, Paris, 1884, index chronol., s.v. Varegues.
12" I. Brutzkus, Die „ Warjager" und „Kolbjager", SK, 7 (1935), 81-102.
227

tul acesta oriental-arab înflori de la sfârsitul veacului al Vll-lea pânã în veacul al Xl-lea, o dovedesc multimea monedelor descoperite în aceste pãrti ale Rusiei.
Dar piata cea mare, care mijlocea comertul între Volga si Baltica, era Novgorod, situat la miazãnoapte de lacul Ilmen. Acolo ajungea un alt drum de comert, foarte însemnat si folosit mai cu seamã de bizantini. Acestia veneau din Marea Neagrã pe Nistru, în Polonia si de acolo mai departe, dar veneau mai cu seamã pe Nipru. Kievul, atunci supus chazarilor, ajunse un emporium mondial. Aici veneau negutãtorii greci. Ei cumpãrau blãnuri si sclavi, lânã, cearã, miere si aduceau obiecte de lux, tesãturi, vin, fructe, aur, argint. De la Kiev, drumul ducea în susul apei la Smolensk, de unde, dupã ce se strãbãtea o micã bucatã de tarã, ajungea la Dvina si apoi, pe cursul râului Lovat, la Novgorod. De aici, cursul râului Volchov ducea la lacul Ladoga, din care corãbiile treceau, pe apa largã a Ne vei, în Marea Balticã.
Drumurile de comert se fãceau, desigur, si de la nord la sud, prin aceleasi puncte. Scandinavii erau cunoscuti în pãrtile acestea. Ei veneau la triburile slave de aici si mijloceau comertul cu bizantinii.
Energia impetuoasã care-i împinse pe oamenii Nordului în afarã, cu începere din veacul al VUI-lea, se simti si în locurile acestea. Ei ajunserã în golfurile finnice, puserã piciorul si la lacul Ladoga. Suedezii de peste Mare trebuie sã fi trecut aici.
Fiindcã în limba nordicã oamenii din suita conducãtorului, care se îndatorau a-i fi credinciosi, se chemau Waringi sau Waregi, slavii primirã aceastã denumire pentru acesti rãzboinici strãini. Ea fu cunos-
228

cutã si la bizantini, cãci multi fii ai Nordului ajunserã pânã la Constantinopol, unde se înrolau în armatã. Locuitorii Suediei se numeau însã, cu un cuvânt împrumutat de la finni, „Ros", rusi, si numirea aceasta se extinse apoi la statul ce se creeazã acum în Rusia si la poporul rus.
Orase mici comerciale existau de mult timp în Rusia, si atâta timp când ungurii nu erau între Don si Nipru, ele puturã face comertul cu Bizantul nesupãrati, favorizat de chazari, care avurã un stat puternic organizat. Când venirã ungurii, orasele începurã a se îngriji de apãrarea lor. Atunci se întãrirã cu ziduri si de la adãpostul întãriturilor se fãcea comertul, apãrat în contra oricãrui atac.
La începutul veacului al IX-lea începurã a veni pe apele Rusiei companii de suedezi întreprinzãtori, asa-numitii waringi, cãlãtorind în bande armate la Bizant pentru comert. Ei ajunserã în serviciul oraselor rusesti, gãrzi mercenare pentru caravanele comerciale.
Orasele fortificate rusesti care dispuneau de o asemenea fortã armatã se dezvoltarã cu timpul în mici state. Locuitorii oraselor mici vecine si satelor gravitarã cãtre aceste centre si asa se ridicã întâiul stat-oras rusesc, vo-losti. La început au fost republici, apoi multe principate.
Aceste cetãti-state nu erau întemeiate pe bazã de rasã. Majoritatea lor erau compuse din diferite triburi sau pãrti de triburi. Vo-losta Kievului juca în curând rolul cel mai însemnat dintre toate aceste voloste. Ea ajunse centrul comertului rus.
Germenii statului de Kiev sunt foarte vechi. Hrusevsky asazã organizarea unei armate si a puterii granitelor de Kiev mai vechi decât începutul veacului al VUI-lea. E o exagerare. Dar nu ne putem îndoi cã statul independent de Kiev exista la începutul veacului al IX-lea. Ei fãceau acum incursiuni de piraterie pe
229
NICOLAE   BANF.SCU
coastele Mãrii Negre (izvoarele timpului îi mentioneazã). Numele de Rusia a fost dat prima oarã tãrii Kievului, si apoi tuturor tinuturilor (volostf), unite sub sceptrul Printului de Kiev.
Relatiile scandinavilor cu Europa Orientalã erau vechi, ele dateazã clin epoca preistoricã. Slãbite în epoca migratiilor, aceste relatii devin iarãsi active în secolele VIII-IX, datoritã comertului Europei Orientale cu califatul (noilor conditii economice create de comertul califatului cu pãrtile acestea ale Europei). Colonizarea normandã se rãspândi în aceste pãrti, ea fondeazã orase-cetãti pe fluvii.
în veacul al IX-lea, scandinavii ajung la Marea Neagrã si întemeiazã un principat la Tmutorokan, „insula rusã" ele care vorbesc izvoarele orientale.
în prima jumãtate a secolului al IX-lea, în regiunea Ilmen începe fuziunea centrelor varege, înconjurate de regiunile tributare lor, într-un mare principat. Acest proces se terminã prin fundarea principatului lui Rurik la Novgorod, cãtre anul 860. La începutul jumãtãtii a doua a secolului al IX-lea, trupele Rusiei septentrionale nãvãlirã în regiunea Niprului, îi împinserã pe chazari cãtre Orient si se stabilirã la Kiev, începând a organiza triburile vecine într-o nouã unitate politicã, cea mai însemnatã. Mai târziu, aceastã Rusie meridionalã îsi întinse puterea sa asupra Rusiei de nord din Novgorod si a celei din Tmutorokan.
Unitatea politicã a tuturor regiunilor ruse o fãcea la finele secolului al X-lea, probabil, Vladimir cel Sfânt.
V.A. Mosin numeste epoca de dinaintea acestui moment „perioada normandã a istoriei ruse"lls.
™ V.A. Mosin, Normanzii în Europa Orientalã si originea Ru-szez(sârb.), BS1, III (193D, p. 285-307.
230

în Crestinismul în Rusia înainte de Sf. Vladimir™, Mosin cautã sã dovedeascã existenta unui cnezat ru-so-normandm peninsula Taman, care ar fi cel despre care vorbesc izvoarele orientale în veacul al IX-lea, ca situat pe o insulã în apropierea statului chazar. Autorul socoteste Tmutorokan, în acea epocã, o colonizare varegã.
De aici ar fi plecat campaniile rusesti din 912, 943/944 si chiar expeditia din 860. Dar pãrerea aceasta schwebt in der Luft, chiar autorul scrie cã nici un izvor nu atestã existenta acestui cnezat, el se întemeiazã doar pe expansiunea normandã, care, în acea epocã, a colonizat Rãsãritul european.
Originea Rusiei™. Nici un critic competent nu se îndoieste acum cã rusii, care au întemeiat statele la Novgorod si Kiev, au supus triburile slave si le-au organizat într-o putere politicã - care, în scurt timp, au fãcut Rusia - au fost de origine scandinavã sau norvegianã. Deci, nu mai e necesar sã tratãm aceastã materie pe larg, ca pe o chestiune disputatã: e de ajuns a constata pe scurt cea mai importantã probã. Proba este ele fapt de nebiruit130.
(1) Scriitorii timpurii care-i mentioneazã pe nisî atestã identitatea lor cu scandinavii sau normanzii. Prima stire în Annales Bertiniani la anul 839 (Pertz, MGH, I, 484), Rhos vocari dicebant... comperit eos gentis esse Sueonum. Liutprand (Antapodosiss, V 19)
129  „Vladimirskij Sbornik" (988-1938), Beograd 1938, p. 7-8.
130 Buiy, ed. Gibbon, Decline and Fãli, voi. VI Appendix n. 14.
231
NICOLAE  BANESCU
spune cã ei erau normanzi (nos vero a positione loci nominamus Nordmannos). Cronica lui „Nestor" îi identificã cu varangii sau îi socoteste ca apartinând semintiei varege; si varegii în sensul propriu si original al cuvântului înseamnã scandinavi131.
Continuarea lui Georgios Monachos (Symeon Ma-gister) stabileste mai mult general si mai putin exact originea lor germanã (= Theophanes Continuatus, p. 423, Bonn, LK Opctyycov yevotx;).
(2)  Rusii vorbeau norvegiana, nu slavona. Aceasta e probatã de cap. 9 din De adm. imp., unde limbile rusã si slavonã sunt distinse OPcocncrd si ZKA,a6ivicm), si numele ruse ale cataractei sunt învederat scandinave (v. n. 15).
(3) Numele primilor principi rusi si numele semnatarilor primelor tratate rusesti sunt norvegiene. Riurik e vechiul norvegian Hruerikr; Oleg e Helgi; Olga, Hel-
131 V. nota 58 a lui Bury, la p. 155, din Gibbon, Decline and Fãli, v. VI: în sensul initial al cuvântului, varegi înseamnã scandinavi, în cronica lui Nestor Marea Balticã e marea variazi-lor. încercãri fãrã sfârsit au fost fãcute, mai cu seamã de învãtatii rusi sã gãseascã altã identificare (astfel cu khazari, slavi, finni); dar toate aceste încercãri au fost în mod eminent fãrã succes, întelesul geografic al Varangiei a fost în mod clar exprimat într-un pasaj din cartea de sfaturi anexatã la Strategicon al lui Kekaume-nos. în § 246 (ed. Vasilievskij-Jernstedt), Harald-Hardrada e numit „fiu al regelui Varangiei", adicã al Norvegiei. Formarea gãrzii varegilor la Constantinopol si includerea în ea a altor teutoni (danezi, englezi etc.), duce la o extensie a întelesului cuvântului varegi de la limitarea lui originalã la norvegieni sau scandinavi. Schaffarik derivã numele de la vara, vaere. întelesul ar fi foederati.
232

ga; Igor, înger la Liutprand, e Ingvarr. Boierii care sunt numiti în tratatul din 912 (Nestor) sunt de asemenea cu nume suedeze si norvegiene. Exemple la Buiy. Tot astfel, mare parte din nume în tratatul din 945, sunt scandinave.
(4) Numele finnic pentru Suedia e Ruotsi, estonian e Rots. si greu am evita sã identificãm acest nume cu numele de Russia, vechiul slavon Rous, greceste 'Fox;. Numele (nici finnic, nici slavon) e derivat de Thom-sen din scandinavul rods (rods-menn = vagabond, pirat, vâslas).
Astfel, opinia curentã care a prevalat când rusii apãreau întâia oarã pe scena istoriei, evidenta limbilor, evidenta numelor lor si supravietuirea vechiului sens al numelui rus în finnicã concurã în a stabili originea scandinavã a rusilor1".
Cataractele Niprului. în cap. 9 al tratatului sãu De adm. imp., Const. Porphyrogennetos1571 dã o interesantã descriere a drumului negustorilor rusi din Nov-gorod (Ne6oYocp5d<;) la Constantinopol, prin Kiev si pe Nipru, si enumera cataractele fluviului, dând în fiecare caz atât numele sãu rus, cât si slavon. Pasajul e foarte important, pentru cã el aratã cã limba pe care Constantin o întelege prin rusã OPcocncm) era scandinavã, si nu slavã. Vilhelm Thomsen din Copenhaga, în ale sale „Ilchester Lectures" asupra „Relatiilor dintre
132 Izvor însemnat: V. Thomsen, The Relations between An-cient Russia and Scandinavia, and the Origin ofthe Russian State, (Ilchester Lectures), 1877; apoi E. Kunik, Die Berufung der swedischen Rodsen durch die Finnen und Slaven, 1844.
233
NJCOLAE   HÂNF.SCU
vechea Rusie si Scandinavia si originea statului rus" (1877), a dat un excelent comentariu.
a.  Prima cataractã e numitã Essupe CEa<jov>7rn), în ambele limbi cu sensul neadormitã (\\.i\ Koiiaâa'dai). Cele douã nume sunau asemenea lui Constantin. Slava pentru „a nu dormi", ne spi (si poate eaco'OTrn e o gresealã pentru veacoxmfj), si prof. Thomsen aratã cã notiunea corespunzãtoare în vechea norvegianã e so-feigi sau sofattu. Aceasta nu e prea satisfãcãtoare.
b.   A  doua cataractã e   în   ruseste   (a)   Ulvorsi (Oi)A,6opoi) si în slavã (b) Ostrovuniprach COaTpo6ox>-viîipa%), cu sensul: insulita cãderii, (a) = holm-fors, (b) = ostrov'niiprag (cãderea insulitei).
c.  A treia cãdere de apã e numitã Gelandri (Fe-/Uxv5pi), care în slavã înseamnã zgomotul cãderii. Numai un nume e dat si se zice a fi slav. Dar el reprezintã evident participiul norvegian gellandi, „rãsunãtorul", încât numele slav (probabil aproape acelasi cu numele modern zvonets cu acelasi înteles) e omis. Formula uzualã a lui Constantin este: pcocncm |iLv...aK?ia6ivioTi 5e; dar aici ea se schimbã. Bury sugereazã cã t^tvitq ori a$iviT<; sau ceva cam la fel, a fost lãsat afarã dupã 0K/>ia6ivicrd.
d.  A patra cãdere de apã & Aeifor ('Aeupop) în rusã si Neasit (NEaafit) în slavonã, numitã asa, spune Constantin, fiindcã pelicanii îsi fac cuibul lor în piatrã. Vechiul slav pentru pelican seamãnã cu NeaofiT, dar cãderea nu poate fi numitã pelican. Aceasta trebuie sã fie o interpretare gresitã. Thomsen sugereazã foarte ingenios cã adevãratul nume corespunde modernului nenasitets si înseamnã nesãtiosul, un nume potrivit
234

acestei cãderi, în timp ce Aeifor înseamnã totdeauna pripit, mereu grãbit.
e.  A cincea cataractã e Varuforos (Bapoi^opoc;) în rusã, Vulneprach (Boi)/Wri7i:p6cx) în slavã; „pentru cã formeazã un mare lac", sau, clacã citim 8ivr|v în loc ele >d|avnv, „pentru cã formeazã un mare vârtej".
f.  A sasea e Leanti (Aedvn) ruseste, Verutze (Be-pccut^ri) în limba slavã, însemnând „clocotul apei" (6pdajj,a vepou). Verutze este evident din v'rieti, a fierbe. Thomsen explicã Leanti ca participiul lui hlae-jandi, râsete, în acest caz, sensul celor douã nume nu e identic, zice Bury. Noi credem cã da, cãci clacã hlaejandi înseamnã: hohotind de râs, în cazul nostru Leanti poate sã însemne hohotindul, cel în hohote.
g.  A saptea e Strukun (lTpo\)KO\)v) ruseste, Napre-ze (Na7cpe^f|) în slavã, însemnând o cãdere micã. Thomsen identificã Strukun cu norveg. strok, suedezul struk, un curent repede (în special unde e strâmt, cum e cazul acestei cãderi) si sugereazã cã numele slav poate fi în legãturã cu brz, viu, iute. Bury bãnuieste cã (Na-)7tpe^f| reprezintã un diminutiv din porog, prag (cãdere ele apã).
In chipul acesta ajung varegii de la Kiev, în iunie 860, pânã în Propontis si dinaintea Constantinopolu-lui. S-a crezut multã vreme cã aceastã expeditie a avut loc în 865-866. Dar în 1894, Fr. Cumont a tipãrit o scurtã cronicã anonimã, care ne dã data exactã a expeditiei, 18 iunie 860"3. C. de Boor^5'1, confruntând
133 A publicat-o în Anecdota Bruxellemia, I Croniques byz. du Ms. 11376, Gând, 1894.
134  Der Angriff der Rhos auf Byzanz, BZ IV (1895) 445-466.
235
NICOLAE   13ANESCU
aceastã stire cu datele altor izvoare, probeazã exactitatea ei. Michail al III-lea se afla într-o expeditie împotriva arabilor când fu înstiintat de cãtre Oryphas, amiralul cãruia îi încredintase apãrarea Capitalei, cã 200 de corãbii rusesti pãtrunseserã în Propontis, dupã ce prãdaserã coastele Pontului Euxin si amenintau Capitala. Michail al III-lea se întoarse atunci înapoi, în Constantinopol, dar rusii nu îndrãznirã sã atace si se retraserã, înclreptându-se cãtre locurile lor, distrusi în
parte de o furtunã.
Urmasul lui Ruric, Oleg, va veni si el în anul 907 dinaintea Constantinopolului (chiar dacã H. Gregoire neagã acest lucru), încheind un tratat de comert. Igor va conduce apoi iarãsi o flotã la Constantinopol, în 941, dar ea va fi nimicitã ele focul grecesc. Mereu vom întâlni de acum înainte acest popor în destinele Imperiului bizantin, ele la care va lua credinta, cultura si organizarea politicã.
3. [Misiunea kyrillo-methodianã]
Dar faptul cel mai însemnat în aceastã epocã e actiunea misionarilor crestini, prin care Bizantul se despãgubeste de pierderile suferite pe urmele Islamului în Asia si Africa si câstigã pentru crestinism popoare slavice si din regiunile nordice ale Pontului.
Cei mai de seamã dintre misionarii greci din acea vreme sunt fratii Methodius si Constantin „Filosoful" (mai târziu Kyrillos, când, înaintea mortii, fãcu fãgãduinta solemnã a cãlugãrului). Ei erau fiii unui grec din Thessalonic, Leon, un ofiter ele rang înalt (drungarios). Constantin, cel mai tânãr, aplecat spre
236

viata contemplativã, primise o educatie aleasã, împreunã cu tânãrul Michail al III-lea, avându-i ca profesori pe cei mai învãtati oameni ai veacului, pe loan Gra-maticos, Leon Filosoful si Photios, promovat mai târziu patriarh. Dupã ce intrã în cler, se retrage într-o mãnãstire din Muntele Olympos, unde mai târziu avea sã vinã si fratele sãu mai mare, care de asemenea renuntã la lume. în Thessalonic, Constantin învãtase bine limba slavilor vecini. In al Vl-lea deceniu al veacului al IX-lea, el întreprinsese cu izbândã convertirea populatiilor din regiunea fluviului Axios, la vest de Thessalonic, apoi amândoi fratii furã trimisi, la cererea haganului, în tara chazarilor, unde pãtrunseserã în masã evrei si musulmani, care fãceau acolo operã de misionarism. Constantin discutã, la Curtea haganului, cu teologii iudei si musulmani si-1 convinse pe hagan pentru crestinism.
Misiunile religioase au fost de multã vreme o armã a influentei Bizantului asupra popoarelor barbare. Am vãzut ce actiune vastã a întreprins lustinian I în aceastã directie. Urmasii sãi au continuat aceastã politicã. Asezat între cele douã lumi, Bizantul a fost punctul de atractie al barbarilor din Orient si Occident; pentru a-i domina, el a cãutat sã-i atragã la crestinism; prin ierarhia religioasã, intrau în sfera influentei imperiului; acesta putea sã trateze cu dânsii mai usor fiind crestini.
Cu popoarele slave din sud, imperiul a avut, cum am vãzut, de mult timp astfel de legãturi. O traditie veche istoricã a fãcut sã se creadã cã în a doua jumãtate a veacului al IX-lea s-a exercitat influenta religioasã a Bizantului asupra slavilor, cu convertirea lor prin fratii Constantin si Methodius. în realitate, aceastã influentã se exercita ele multi ani printre slavi. Kuvrat fusese botezat de Heraclius. în populatia târâtã captivã de Kuvrat se aflau crestini care rãspândeau credinta printre bulgari. Omurtag ucisese din
237
N1COLAE   BANF.SCU
aceastã cauzã patru episcopi, printre care pe Manuel, episcopul Adrianopolului. Fiul lui Omurtag, Enravota, fu convertit la crestinism si pieri ucis de Malamir.
Heraclius ceruse papei preoti si misionari pentru a-i crestina pe slavii Dalmatiei si Croatiei. Printul lor, Vojnomir, se boteazã la începutul veacului al IX-lea. Narentanii, cei mai refractari ideilor crestine, suferiserã totusi influente crestine în acea epocã. Ambasadori ai lor se botezaserã cãtre 830 la Venetia.
Bizantinii aveau si alte mijloace ca instrument ele propagandã. Ei se servirã mai ales de armatã. Sistemul asa-zisilor foederati, inventat de Roma si adoptat de Bizant, era un mijloc de prozelitism, în armatã, barbarii gãseau un mediu crestin si sufereau influenta lui.
La slavii din Asia, propaganda se rãspândi de asemenea, în veacul al VH-lea gãsim în eparhia Bithyniei un episcopat pentru slavii acestei regiuni, legat de mitropolia Niceei. si pentru convertirea slavilor din Peloponez se întrebuintarã aceleasi mijloace. Dupã expeditia neizbutitã a slavilor contra orasului Patras, împãratul Ni-kephoros supuse triburile slave bisericii Sf. Andrei din acest oras. Patras deveni o mitropolie, avându-i sufragani pe episcopii de Me-thone, Lacedemonia si Corone. Ea fãcu, ajutând si colonizãrile, ca aceste populatii slave sã-si piardã caracterul national.
Expeditia rusilor din 860 fu însã decisivã pentru aceastã politicã de propagandã religioasã a Bizantului asupra populatiei din regiunea Pontului. Imperiul întelese cã nu trebuie sã lase primejdia ce venise din aceste pãrti sã se repete. si atunci începu opera de propagandã a Bisericii în rândul populatiei din Crimeea si din jurul ei. Era pentru Bizant de o importantã mare sã-si fortifice pozitiile la Marea Neagrã, în prima linie, trebuiau întãrite legãturile ce-1 uneau cu haganul chazarilor. Atunci plecã într-acolo misiunea în fruntea cãreia se afla Constantin, însotit de fratele sãu Methodius, la sfârsitul anului 860 sau începutul lui 861.
Viata lui Constantin ne povesteste cã haganul a trimis o ambasadã la Constantinopol, cerându-i împãratului un preot capabil a discuta cu evreii si musulmanii.
Am vãzut ce raporturi amicale avea imperiul cu acest popor. Theophilos îl trimisese la chazari pe Petronas, cumnatul sãu, ca
238

sã le ridice pe Don cetatea Sarkel, spre a-i apãra de pecenegi. Numeroase colonii evreiesti se stabiliserã acolo si lucrau sã-1 câstige pe hagan si consilierii sãi pentru credinta lor. Islamul însã pãtrunsese la chazari, de aceea haganul ceru la Constantinopol sã i se trimitã un literat care sã discute cu evreii si musulmanii si sã explice doctrina crestinã, fiindcã poporul sãu, în majoritate pãgân, se gãsea în prezenta a trei religii, care-si disputau favoarea sa.
Constantin plecã atunci cu o mare suitã. Era si o misiune diplomaticã. Constantin fusese ales pentru cã se stia cã stãpânirea chazarilor se întindea si asupra unor triburi slave, iar Constantin, la Thesalonic, învãtase limba slavilor, cunostea moravurile lor si el putea informa Curtea bizantinã asupra populatiei de la nord, cu atât mai mult cu cât din acele pãrti veniserã barbarii ce ase-diaserã Constantinopolul în iunie 860. Constantin putea sã indice mijloacele de a conjura pe viitor aceastã primejdie.
Dupã legendã, Constantin a iesit în aceastã disputã biruitor. Dar acest succes n-a avut urmãri; misiunea lor terminatã, cei doi frati s-au întors la Constantinopol, repatriind vreo 200 de prizonieri greci eliberati de hagan. în scrisoarea cãtre împãrat, adusã de Constantin, haganul îsi declara dorinta de a se converti. Dar evreii cuceriserã o mare influentã în tarã; ei îl câstigarã pe hagan si cu el cea mai mare mare a poporului sãu.
Convertirea slavilor'^. Fratii Constantin si Methodius1581 s-au nãscut în Thessalonic, Constantin cãtre 827. în Thessalonic ei erau în mijlocul regiunilor slave si au avut prilej sã învete în tinerete limba slavã. Constantin se duse la Constantinopol si ajunse preot. Pentru învãtãtura lui, i s-a dat titlul de filosof si se bucurã de amicitia lui Photios. E probabil cã, îndatã dupã ridicarea lui Photios la patriarhat (dec. 858), Constantin, care avea un dar pentru limbi, merse ca misionar la chazari (poate în 860-861), despre care se zice cã-1 rugaserã pe împãrat sã le trimitã un învãtat, în timp ce se afla la Cherson, învãtând limba chazarã, el descoperi rãmãsitele papei martir Clement I, care furã aduse apoi
Bury, ed. Gibbon, Decline and Fãli, voi. VI, Appendixn. 12.
239

la Roma. La întoarcerea lui din Chazaria, el întreprinse o nouã misiune. Crestinismul pãtrunsese printre slavii din Moravia prin activitatea misionarã a episcopatului de Passau. Astfel, Moravia pãrea anexatã la Biserica latinã. Dar regele morav Rostislav, aflat în ceartã cu vecinii sãi german si bulgar, cãutã sprijinul politic al împãratului bizantin. El trimise ambasadori lui Michail al III-lea si ceru, dupã legendã, un om capabil sã învete poporul sãu credinta crestinã în limba lui proprie. Constantin, prin cunostinta sa de slavoneste si experienta-i de misionar, a fost indicat ca apostolul potrivit, si a plecat în Moravia, luând cu el pe fratele sãu Metho-dius (864). Ei lucrarã printre moravi vreo trei ani si jumãtate, obtinând în aparentã recunostinta potrivnicã a epicopului de Passau. Papa Nicolae îi invitã pe cei doi frati (867) la Roma, dar muri înainte de sosirea lor si urmasul sãu, Hadrian al II-lea, îl ordonã pe Methodius ca preot (868). O moarte prematurã îl rãpi pe Constantin la Roma (14 februarie 869). înaintea mortii, el luã numele cãlugãresc de Kyril. Methodius se întoarse în Mor'avia. El fu fãcut apoi episcop de Pannonia si muri în 885.
Marea faptã a lui Constantin, sau Kyril, a fost inventarea unui alfabet slav. Opera lui imediatã misionarã a fost în Moravia; dar prin inventarea unui alfabet si traducerea Bibliei în slavonã înrâuri asupra oricãrui popor slav. El fãcu ceea ce a fãcut Ulfilas pentru goti, Mesrobpentru armeni, dar opera lui era destinatã a avea o importantã ecumenicã incomparabil mai mare. Alfabetul pe care 1-a nãscocit (înainte de 863) e cunoscut ca glagolitic si avem multe documente scrise în acest alfabet, în diferite pãrti ale lumii slave. Dar în cele din urmã folosirea lui fu mãrginitã la Istria si la coasta Croatiei; pentru cã a fost înlocuit cu alt alfabet, mai clar si mai practic, cunoscut ca cyrillic (chirilic) si se presupune cã a fost inventat de Kyril. Alfabetul chirilic e grecesc netravestit, literele sunt uncialele grecesti (capitale), cu putine semne aditionale. Glagoliticul si-a tras originea cu bunã stiintã din literele cursive grecesti. Aceastã prefacere a usurat primirea lui de cãtre slavi. E probabil cã, în opera lui literarã, Constantin si-a avut ochii la Bulgaria; pentru cã traducerile lui, compuse în slavona macedoneanã, erau nepotrivite pentru moravi, care vorbeau o formã diferitã a slavonei (_slovâk~).
240

Cu convertirea bulgarilor nici Kyril, nici Methodius n-au nimic a face; dar aceastã convertire avu loc în zilele lor. Inventarea alfabetului a usurat convertirea. Faptul pare a fi cã, temându-se ca Boris, care fãcuse o aliantã cu Ludwig al Germaniei în 863, sã nu îmbrãtiseze crestinismul latin - un pericol politic serios pentru Bizant - Michail al III-lea fãcu o demonstratie militarã în Bulgaria în vara anului 863 si constrânse pe Boris sã primeascã crestinismul de la Constantinopol. în schimbul acestei supuneri, un mic district din Thracia fu cedat Bulgariei. Boris fu botezat, împãratul a fost nas si Boris luã numele de Michail (865). El introduse apoi crestinismul cu forta printre supusii sãi, executând 52 de persoane care rezistarã. Boris se întoarse apoi de la Constantinopol, cãutând a lega Bulgaria de Biserica Romei. El trimise soli (866) papei Nicolae I cu 106 întrebãri, si rãspunsurile papei, care s-au pãstrat, aruncã o luminã interesantã asupra moravurilor bulgare. Dacã urmasul lui Nicolae ar fi arãtat tact si discutie, Bulgaria ar fi fost, poate, câstigatã de Biserica latinã; dar Hadrian al Il-lea obosi rãbdarea lui Boris si în 870 Bulgaria primi un arhiepiscop de la Constantinopol; episcopatul era întemeiat. Boris îl trimise pe fiul sãu Simeon sã fie educat la Constantinopol. Nu trecu mult si în Bulgaria furã introduse cãrti în slavonã si liturghia slavã.
4. Bizantul si Moravia Mare
în vremea aceasta, printul Rostislav al Moraviei (846-870), care se afla într-o situatie politicã grea, între Ludwig Germanicul si bulgari, intrã, în 862, în relatii cu Curtea bizantinã. Motive politice si religioase îl fãceau sã încline cãtre Imperiul bizantin, sã caute o apãrare împotriva preotilor apuseni, care dãdeau nãvalã în statul sãu. El cere, printr-o ambasadã, sã i se trimitã de la Bizant oameni învãtati care sã-1 lãmureascã în privinta credintei si sã-i spunã cuvântul lui Dumnezeu în limba sa. Michail al III-lea îi trimite atunci pe fratii Methodius si Constantin, care vin la
241
NICOLAF   BANESCU
Velegrad (azi Hradisch), resedinta printului (primãvara lui 863). Scopuri politice nu s-au atins, dar cei doi misionari le-au dat atunci moravilor regulile credintei si Kyril inventã pentru ei alfabetul slav (dupã numele sãu: chirilic), si le dãdu traducerea Bibliei în limba slavilor, cel mai vechi monument al limbii vechi sloveni-ce; cei doi frati crearã chiar o liturghie în limba slavonã. Misiunile catolice, din Apus, furã biruite prin aceastã inovatie, care aducea în serviciul religios, în locul limbii latine neîntelese, limba nationalã. Roma îsi dãdu aprobarea în aceastã privintã.
Bizantul a avut legãturi cu Moravia Mare înainte de ambasada lui Rostislav. Roma a avut relatii comerciale cu aceastã tarã. Calea pe care se fãcea traficul trecea Dunãrea la Carnuntum si urma valea Moraviei pentru a ajunge în Silesia. Aceste relatii sunt intense în special în prima jumãtate a secolului I crestin. Slovacia actualã era interesatã de aceste relatii.
Relatiile acestea se fãceau însã cu triburile germanice care ocupau teritoriile acestea. Slavii au fost în sfera de influentã orientalã si bizantinã. Nu se poate vorbi de o influentã romanã directã asupra slavilor transdanubieni. Marea cale de comert care unea Roma-Aquileia-Carnuntum era blocatã de triburile germanice aruncate asupra Italiei.
Bizantul a înlocuit în Pannonia influenta Romei. Ea se constatã în epoca lui lustinian. în Pannonia erau avarii, iar slavii de acolo le deveniserã supusi. Avarii aduseserã cu ei civilizatia care se cheamã Keszthely, dupã locul unde s-au fãcut mai multe descoperiri arheologice privitoare la ei. Dar obiectele de provenientã avarã sunt adesea însotite ele obiecte a cãror origine bizantinã nu se poate pune la îndoialã. Avarii au avut, deci, relatii comerciale cu bizantinii. Banii bizantini circulau aici, multe descoperiri s-au fãcut. Mãrturia lui Suidas (fãceau comert si se înselau unii pe altii) se dovedeste exactã. Slavii din Pannonia s-au împãrtãsit din aceste relatii.
242

Campaniile lui Carol de Mare, între 788-796, au pus capãt imperiului avar. La începutul veacului al IX-lea, avarii dispar complet din istorie. Slavii dintre Dunãre si Tisa sunt uniti de Krum la Imperiul bulgar. Cei din Pannonia si Vest graviteazã în jurul Imperiului franc. Bizantinii, în conflict cu francii, reiau Venetia si Coasta Dalmatã. Influenta bizantinã pãtrunde la moravi pe douã cãi: pe vechea cale romanã, prin Venetia, si pe calea care venea din Constantinopol pe cursul Dunãrii, înlãuntrul tãrilor slave.
Dupã disparitia avarilor, intermediarii acestor relatii au fost bulgarii. Astfel, slavii transdanubieni au putut avea cunostintã despre Bizant. Sãpãturile din 1927 la Stare Mîsto, lângã locul unde traditia pune centrul Imperiului lui Rostislav, au dat la ivealã numeroase obiecte de provenientã bizantinã (obiecte de lux, cercei în bronz aurit, argint si aur, nasturi de bronz, inele, o diademã de aur cu pietre scumpe), datate din secolele IX-X.
Examinatã la lumina descoperirilor arheologice, ambasada lui Rostislav la Bizant nu mai pare enigmaticã, în 863, trupele lui Boris cu ale lui Ludwig Germanicul îl atacarã pe Rostislav. Acesta a trebuit sã-si caute aliante si cea mai bunã contra bulgarilor era a Bizantului. De aceea s-a întors el cãtre Bizant. El va fi observat înainte de 863 atitudinea lui Boris. Tratativele moravo-bi-zantine ocuparã anul 862 si din acest an trebuie sã datãm ambasada, cãtre finele anului, când apropierea dintre franci si bulgari începea a deveni o realitate. La începutul anului 863, trimisii bizantini au putut sã-si facã aparitia în Moravia. Scopul lui Rostislav fusese politic - alianta cu bizantinii, dusmanii bulgarilor. Bulgarii îi atacã pe bizantini, înaintea crestinãrii lor; poate tocmai clin cauza aliantei cu francii, devin mai aroganti. Dar în anul 864 bizantinii nãvãlesc, flota face o demonstratie si Boris capituleazã si promite a se face crestin. Dacã s-a supus atât de repede, poate a fãcut-o din cauzã cã armata sa era în mars cãtre Moravia, sã atace cu Ludwig Germanicul. Ludwig a vrut sã-1 câstige pe Boris pentru crestinism si tratativele au fost înainte de 864. Acordul politic al lui Rostislav cu bizantinii sfârseste de asemenea cu un angajament religios: misionari greci trimisi în tara sa. Legenda lui Constantin si Methodius atribuie initiativa lui Rostislav. Acesta avea interes sã-si ia misionarii de aiurea decât de la germani. Prin im-
243
&a

W
NICOLAE   IBANESCU
plantarea crestinismului greX în Moravia, Bizantul vroia sã facã presiune si asupra lui Boris.
Misiunea moravã. Imperiul nu-si pãrãsise pretentiile sale cu privire la Occident (oricât de ocupat era în Orient cu arabii). El profita de orice ocazie pentru a-si recuceri terenul pierdut acolo.
Aceastã ocazie se prezentã deodatã, fãrã ca imperiul sã o fi provocat, într-o zi din anul 862 sosi la Bizant o ambasadã venitã de departe, de la un popor ce n-avusese pânã atunci nici o atingere cu imperiul, poporul morav. Fusese trimisã de printul Rosti-slav. Ei prezentau împãratului si lui Bardas o cerere identicã celei a haganului chazarilor. Printul cerea misionari care sã cunoascã limba poporului sãu. Curtea întelese repede ce ocazie excelentã era pentru Bizant de a-si întinde influenta imperiului în Apus. El putea, sprijinit pe slavi, sã reia lupta cu Imperiul franc.
Moravia se afla în mijlocul masei imense a triburilor slave, la hotarele Imperiului franc. Se învecina la nord cu triburile cehe, la nord-est si est cu triburile poloneze. Slovenii, care ocupau Alpii si Pannonia, se atingeau cu ei la Dunãre, în momentul în care ocupaserã aceste teritorii, la începutul veacului al Vl-lea, slavii de Nord erau într-o situatie cu totul diferitã de aceea a slavilor de Sud. Acestia trebuie sã le ocupe prin luptã, sã distrugã. Cei de Nord le-au ocupat fãrã luptã: triburile germanice ce le detineau mai înainte le evacuaserã. Dar aceastã diferentã nu stergea trãsãturile identice la unii si altii. Si cei din nord erau divizati în numeroase triburi independente, trãind separat, cu sefi proprii. Trebuia sã vinã un impuls din afarã pentru a-i grupa si a le da oarecare coeziune.
Aceastã impulsiune le-a venit mai întâi de la avari. La începutul veacului al VH-lea, sub presiunea avarilor, o primã încercare de grupare politicã a avut loc sub conducerea lui Samo, sef de origine francã. El i-a eliberat pe slavii Boemiei si Pannoniei de jugul avarilor. Nu se poate spune pânã unde se întindea puterea sa. Boemia forma nucleul statului creat de el. El a stiut sã apere neatârnarea imperiului sãu contra atacurilor compatriotilor sãi.
Dupã moartea sa, în anul 650, aceastã putere efemerã s-a dislocat. Triburile slave si-au reluat viata lor împrãstiatã si nu se mai
244

vorbeste de ele pânã în epoca expeditiilor organizate de Carol cel Mare contra avarilor. Campaniile lui avurã ecou la triburile slave, armata francã strãbãtu teritoriile slavilor Boemiei, poate unele s-au unit cu trupele lui Carol cel Mare.
Raporturile slavilor cu Imperiul franc se schimbã. Carol cel Mare se privea ca un campion al crestinismului contra pãgânis-mului. El nu putea privi indiferent o formatie politicã de populatii neconvertite, în flancul statului sãu. Analele regilor franci ne vorbesc acum de lupte între franci si slavi. Unele triburi au putut fi atunci supuse.
Ludovic Piosul numãra între supusii sãi pe moravi. Din aceastã epocã, o miscare de concentrare îi grupa iarãsi, în Boe-mia, cehii erau în fruntea miscãrii. Dar lucrul merse încet, în 845 gãsim încã multi printi independenti. La 13 ianuarie acest an, 14 din ei se prezentau la Ratisbonna, înaintea lui Ludwig Germanicul si cereau botezul.
în valea moravã, miscarea mergea mai repede. Slavii din aceste tinuturi intrã în istorie cu numele comun de moravi. Unitatea lor se traduce în faptul cã n-au decât un print, Mojmir, cel a cãrui amintire o pãstreazã istoria. El ne apare ca acceptând dominatia francã. Pãgân, nu s-a opus la expansiunea crestinã. Episcopii de Ratisbonna, Passau, trimiteau misionarii lor.
La Nitra era un print independent, Pribina, pe care-1 goni, între 833-836, Mojmir. El primi de la Ludwig Germanicul teritorii în jurul lacului Balaton. El era crestin.
Dupã moartea lui Mojmir, Ludwig Germanicul interveni în Moravia si impuse ca succesor pe nepotul aceluia, Rostislav. El se baza pe recunoasterea sa. Dar acesta continuã politica unchiului sãu, se sili a strânge unitatea populatiei morave. El întelese cã mijlocul de a uni aceste triburi era de a le da o credintã unicã. Astfel se crestinã si favoriza din toate puterile misiunile ce veneau din toate pãrtile pentru a predica Evanghelia. Aceastã politicã îl nelinisti pe Ludwig. în 855, în fruntea unei armate puternice, voi sã impunã vointa sa moravilor, în acelasi timp, o armatã bavarezã mergea asupra cehilor ca sã-i împiedice de a-1 ajuta pe Rostislav. Expeditia sfârsi nenorocit. Rostislav pradã atunci teritoriul imperiului.
245
NICOLAE   I3ÃNESCU
Rostislav se folosi de luptele lui Ludwig cu Carol cel Plesuv si se întinse spre sud-est, câstigând teren asupra avarilor, slãbiti de biruintele lui Carol cel Mare. Puterea lui se întinse pânã la Tisa. El ajutã rebeliunea fiului lui Ludwig, Carloman.
Aceasta era situatia în Moravia, când Rostislav trimise ambasada la Constantinopol. Moravia era la mare distantã de Bizant, dar printul avea mijloace de a-1 cunoaste. Comerciantii bizantini re-luaserã de mult cãlãtoriile lor la barbari. Aici duceau douã cãi: prima, faimoasa cale romanã, care mergea de la Constantinopol la Belgrad, prin Adrianopol si Nis. Dincolo, Dunãrea indicã drumul prin care caravanele ajungeau în Moravia, aproape de capitala lui Rostislav si de cetatea sa fortificatã, Devin. A doua cale era drumul prin Venetia. Nominal, orasul acesta era bizantin. Juca un rol mare de intermediar între Bizant si Occident.
Nu e, prin urmare, de mirare cã Rostislav a cunoscut Bizantul si a apreciat importanta sa. Misionari se mai aflau în tara lui Rostislav. De ce a mai cerut misionari greci la Bizant ? Istoricii cred cã sub aceastã ambasadã în aparentã religioasã, se ascundea una politicã. Printul morav ar fi cãutat o aliantã politicã. Nu e probabil. Era prea departe de el, pentru a fi ajutat. Rostislav voise sã aibã misionari care sã stie limba slavã si se si adresase pentru asta la Roma, în 860, de unde nu primise rãspuns. El vroia un om stiind slavona, sã-i învete pe supusii sãi în propria lor limbã.
El îsi dãdea seama cã poporul sãu trebuia sã fie crestin, dacã voia sã existe alãturi de un mare imperiu crestin, care tindea sã-si lãrgeascã hotarele în paguba slavilor.
Constantin a inventat atunci alfabetul slav, zis glagolitic, cãci era neapãratã nevoie de un sistem de scriere perfect adaptat limbii slave, pentru o actiune cu reusitã asupra lumii slave, învãtatii au discutat foarte mult asupra elementelor cu care si-a compus Constantin alfabetul. Jagic si altii cautã originea scrierii glagolitice în scrierea greacã. Altii au arãtat cã multe elemente orientale au contribuit la aceasta (din ebraicã, samaritanã, coptã etc.) - pentru sunetele speciale: s, j, ae, ja etc.
în Bizant, Constantin tradusese în slavã o selectie de lecturi din Evanghelie.
246

Cu aceste lucruri, cei doi frati pleacã, însotiti de preoti si cãlugãri ce stiau slava.
Ei ajung, în primãvara anului 863, în Moravia, se prezintã printului, care-i primeste bine si se pun la lucru.
Situatia era încurcatã. Erau acolo clerici latini, care nu-i vedeau cu ochi buni pe acesti greci, dar sprijiniti de print, care era deja crestin, cei cloi frati reusesc. Adversarii lor germani nu se puteau mãsura cu dânsii, mai savanti, fini, cunoscând perfect graiul si limba poporului în mijlocul cãruia veniserã.
Sistemul de scriere plãcu moravilor. Procedã treptat. Le citi, în limba slavã, Biblia, pe care o compusese la Bizant. Apoi cãutã sã le dea si o liturghie în limba slavã. Constantin si sotii sãi fãceau slujba în greceste si într-un rit care nu era cunoscut. Nobilii si printul se obisnuiserã cu liturghia latinã, introdusã de primii misionari. Poporul nu întelegea nici latina, nici greaca. Atunci Constantin nu vãzu alt mijloc decât de a înlocui si greaca si latina prin limba moravilor. Aceastã reformã ceru un timp. Mari controverse avurã cu clerul latin. El a ales pentru liturghia slavã ritul latin, mai cunoscut acolo.
Aceastã inovatie îndrãzneatã fãcu zgomot. Cei doi frati vin apoi la Venetia, nu se stie exact de ce. Poate pentru a se îmbarca pentru Constantinopol. Dar papa Nicolae I îi chemã la Roma. Ei pleacã si ajung la Roma la începutul anului 868. Nicolae I murise la 13 noiembrie 867. în decembrie, fusese ales Hadrian al II-lea. Receptie solemnã, cãci aduceau cu ei moastele Sf. Clement. Papa aprobã actele lor în Moravia.
în acelasi timp, la Constantinopol se întâmplaserã mari evenimente, începuse conflictul cu Photios. Michail al IlI-lea fusese ucis la 24 septembrie 867 si Basilios I era împãrat, cãutând împãcarea cu Roma.
Pe când cei doi frati se aflau în Moravia si se dezlãntuia lupta între Photios si Sf. Scaun, un alt eveniment venea sã complice situatia, stârnind rivalitatea dintre Biserica de Orient si cea de Occident: în acel moment, bulgarii erau pe cale sã primeascã crestinismul.
Occidentul descoperea existenta acestui popor si se silea a-1 cuprinde în sfera influentei sale.
247
NICOLAE   BANESCTJ
Constantin si Methodius soseau la Roma în momentul în care Curia se îndrepta în aceastã directie.
5- {Convertirea bulgarilor. Photios si conflictul cu Roma]
Schimbarea care se petrecea în pãrtile acestea îi determinã si pe bulgari, încã din vremea lui Omurtag (Mortagon) crestinismul începuse a se rãspândi printre dânsii, dar hanul, pentru a opri aceastã inovatie, cu cruzimea obisnuitã a acestor barbari, îl executã pe episcopul Manuel de Adrianopol, pe care îl luase în captivitate si care-si exercita printre bulgari zelul credintei sale. Cãlugãrul grec Theodor Cupbaras, care stãtu de asemenea în Bulgaria, pânã ce fu eliberat printr-un schimb, rãspândi si el acolo crestinismul. De la 852, Boris se afla în fruntea bulgarilor. El cultiva raporturile cu francii si se gândi acum cã noua religie era indispensabilã pentru dânsul, ca sã se poatã mentine între vecinii franci, moravi si bizantini, toti crestini. Multi dintre slavii Macedoniei si Thraciei se crestinaserã în vremea aceasta. Boris primi prin urmare, asa cum vor primi mai târziu rusul Vladimir si maghiarul stefan, din motive politice, crestinismul. Relatiile politice pe care le întretinea cu Ludwig Germanicul îl fãcurã la început sã se gândeascã a se adresa la Roma. El tratã cu Ludwig înainte de 864, care-1 înstiinta pe papã. Probabil cã regele îi puse conditii care nu-i convenirã si atunci exemplul lui Rostislav, care se îndreptase cãtre Con-stantinopol, i se pãru bun de imitat.
Convertirea bulgarilor. Aceasta nu s-a produs brusc. Ea se pregãtea lent, de multã vreme. Contactul îndelungat al printilor
248

bulgari cu Imperiul bizantin de o parte, cu cel franc de alta îi îmblânzise pentru ideea crestinã. Ei se vedeau înconjurati de toate pãrtile de civilizatii pãtrunse de aceastã idee. Triburi slave vecine aderaserã la dânsa: slavii din Grecia, croatii, sârbii. Ei stiau ce se petrecea în Moravia. Bulgaria va rãmâne izolatã ?
Boris îsi dãdu perfect seama de situatie. Pentru a juca un rol în lume, trebuia sã fii crestin. Dar el avea sovãieli de a pune poporul sãu în mâinile patriarhului bizantin. Acest patriarh, misionarii sãi erau oamenii împãratului. Hanul voia sã devinã crestin, dar sã-si pãstreze independenta. El tinea seamã în aceastã privintã si de opozitia ce o întâmpina din partea boierilor sãi.
El ar fi vrut deci un patriarh si episcopi la ordinele sale.
La început, se gândi a recurge la franci pentru acest scop. începu tratative cu Ludovic Germanicul, în 862 încheie un tratat cu el. în anul 863, Ludwig notifica papei Nicolae I intentia lui Boris de a se boteza. Papa, în rãspunsul sãu se felicita de aceasta. Nu se poate zice cã conditiile lui Ludwig nu 1-au satisfãcut pe Boris si acesta s-a întors în altã parte. Proiectele lor au fost încurcate de evenimente neprevãzute.
O mare foamete fiind dezlãntuitã în Bulgaria, Boris se vãzu obligat a nãvãli în teritoriul bizantin pentru a-si procura cele necesare. El se retrase, dupã ce se aproviziona, împãratul si Bardas se folosirã de prilej. Ei urmãriserã tratativele lui Boris cu Ludovic si întelegeau ce urmãri poate avea aceastã aliantã dintre ei. Pentru a face act de represalii si a mentine influenta bizantinã în Bulgaria, Michail si Bardas adunarã o armatã si o flotã si-1 atacarã pe han pe uscat si pe mare. Bulgarii nu sunt în stare a rezista. Bizantinii oferã pacea cu conditia crestinãrii. Boris se decide. Un delegat al patriarhului celebreazã ceremonia; împãratul, reprezentat printr-un mare demnitar, fu nasul neofitului. Evenimentul se petrecu în anul 864.
Aceasta provocã revolta boierilor. Boris îi exterminã pe rebeli. Zagorije, regiune situatã între Debeltos si Anchialos, fu cedatã bulgarilor.
Dar Boris nu fu multumit ele aceastã vasalitate religioasã. El cãuta mijlocul de a stabili o ierarhie eclesiasticã indigenã si liberã de orice influentã strãinã. La Bizant, nimeni nu voia acest lucru.
249
NICOLAE   BANESCU
Photios îi scrie (mai 866) lui Boris etalând stiinta sa, covârsindu-1 pe neofit cu dezvoltãrile sale teologice asupra misterului Trinitãtii si a adevãrurilor fundamentale ale religiei crestine. Vorbeste despre cele sapte sinoade ecumenice si reprezentanti de seamã, îi dã lui Boris lectii asupra puterii ce trebuie sã o aibã un print, asupra modului de a vorbi cu supusii si a-i trata. Dorintele hanului erau altele, nu era o vorbã nici despre episcop, nici despre patriarhul pe care-1 cerea.
Atunci se hotãrî a se îndrepta în altã parte, îsi aduse aminte ele vechile sale interventii, pe lângã Ludwig Germanicul. si atunci, o tentativã la Roma.
Convertirea bulgarilor sub Boris-Michail a avut loc dupã marea biruintã a lui Petronas asupra emirului Omar din Melitene, deci dupã 3 septembrie 863.
Anul 864, ca datã a convertirii bulgarilor136, este aproape sigur. Observatiile filologice ale lui A. Vaillant cu privire la faimoasa notitã paleoslavã a lui Tudor Doksov, care ne dã cea mai directã indicatie asupra faptului, pledeazã, ca si consideratiile istorice ale lui M. Lascaris, pentru aceastã datã13".
Rãzboindu-se cu Michail al III-lea, Boris ceru pace si folosi prilejul pentru a primi botezul de la Bizant. Evenimentul acesta avu loc pe la 864/865, chiar pe locul tratativelor ele pace. Preoti greci venirã de la Bizant si Boris primi numele împãratului nas Michail. Odatã cu dânsul se botezarã si o multime dintre boieri. Ca un dar pentru aceastã faptã însemnatã, si ca o pecetluire a noii legãturi, în tratatul de pace li se cedeazã bulgarilor o regiune la picioarele Balcanilor, Zagora, de la pasul
136 V. Zlatarski, „Istoria statului bulgar", 1927
137 V. A. Vaillant et M. Lascaris, La date de la Conversion des Bulgares, extrait de la „Revue des etudes slaves", t. XIII, 1933.
250

Sidera (Poarta de Fier, Demircapu) pânã la orasul de coastã Debeltos.
Trecerea bulgarilor la crestinism a fost un fapt de cea mai mare însemnãtate pentru soarta Peninsulei Balcanice. El trebuia sã aibã si altã înrâurire, în politica Bizantului fatã de Roma, cãci contribui - cum vom vedea îndatã - la înãsprirea raporturilor dintre împãrãtie si papã.
Barclas ajunsese, dupã uciderea lui Theoktistos si îndepãrtarea Theodorei, omul atotputernic al imperiului. Manuel pierise în luptele clin Asia. împãratul era un simplu instrument în mâinile sale. Pentru a-i avea încrederea, Bardas cultiva cu stãruintã toate pornirile sale rele. Michail ducea o viatã de orgii, împãrtitã între petreceri desfrânate si jocuri de circ. Tezaurul statului fu risipit în cheltuieli nebune pentru cai, în clãdirea unui grajd mãret, decorat ca un palat, cu cele mai pretioase marmure. Trãia în societatea vizitiilor, pe ca-re-i covârsea de daruri si nu se rusina de a îmbrãca tunica de vizitiu si a se da însusi în spectacol, ca în vremurile decãderii vechiului imperiu, alergând în Hippodrom. Am vãzut mai înainte usurinta cu care parodia înaltul cler al Bisericii.
Mãgulind astfel toate aceste slãbiciuni ale nepotului sãu, Bardas fu ridicat la cele mai înalte onoruri. Rând pe rând magistros, domesticos scholarum, curopala-tes, el fu asociat în cele din urmã la imperiu, cu titlul de caesar (862), domnind ele fapt sub numele lui Michail al III-lea.
Cu toate viciile sale, Bardas era un om superior. Ambitios, avid de putere, ele bogãtie, de lux, el era to-
251
NICOLAE  BANESCU
tusi un administrator energic si un judecãtor drept, foarte inteligent, având o deosebitã aplecare pentru litere si stiintã. El are onoarea de a fi reorganizat vestita Universitate din palatul Magnaurei, un institut de stiintã liber, care nu atârna de cler, si în care furã adusi cei mai învãtati profesori ai timpului, pentru filosofic, geometrie, astronomie, filologie si jurisprudentã. în fruntea acestei Academii îl puse pe vestitul Leon din Thessalonic, un matematician de seamã, filosof si medic, unul dintre cele mai mari spirite din acel timp, care, din pricina acestei superioritãti, avea, cum am vãzut, reputatia unui vrãjitor, a unui mag.
Photios. Barclas, din pricina purtãrii sale scandaloase în viata privatã, fusese exclus de la împãrtãsanie, de cãtre Patriarhul Ignatios si el se rãzbunase pentru aceastã insultã, obtinând de la Michail înlãturarea patriarhului (23 oct. 858). în locul acestuia, el îl ridicã pe Photios, primul secretar al Imperiului, dintr-o familie înaltã, înruditã cu familia imperialã.
Patriarhul Ignatios avea o situatie grea în mijlocul Curtii fãrã scrupule, conduse de Bardas. Imoralitatea acestuia îi atrase dese înfruntãri si în cele din urmã patriarhul îi refuzase împãrtãsania. Omul atotputernic al imperiului cãuta numai prilejul de a-1 îndepãrta.
Ignatios avea dusmani. Cel mai însemnat era Gregonus Asbes-tas, arhiepiscop de Syracusa, în Sicilia (care fusese pusã de Leo Isauricul sub jurisdicatia Patriarhiei de Constantinopol). El fusese consacrat de Methodius, un concetãtean, si era socotit printre prelatii a cãror consacrare era necanonicã. Ignatios era poate din rândurile acestor opozanti. Asbestas cãzu si el în aceastã gre-
252

sealã, ordonând un episcop de Taormina fãrã aprobarea patriarhului. Aceasta aduse o încordare între patriarh si arhiepiscopul de Syracusa.
împreunã cu doi episcopi prieteni, Gregorius organizã o schismã formalã împotriva lui Ignatios si acesta, dupã ce încercã zadarnic a-i aduce la supunere, într-un sinod între 847-848, îi depuse ca vinovati de schismã, împotriva acestei judecãti, Gregorius apeleazã la papã, si Benedict al 111-lea (de la 855) îl socoti pe Asbestas si consortii sãi ca suspendati numai, fãrã a admite depunerea, care trebuia sã fie hotãrâtã.
Acum, în conflictul ce se deschidea între Bardas si Patriarh, cel dintâi avu un aliat în Gregorios. Photios era prieten cu acesta. Michail al III-lea fu câstigat usor de partea lor.
Când Theodora fusese înlãturatã de la Tron (856), împãratul, sub influenta lui Bardas, care-i punea înainte soarta fiului Irenei, ceru patriarhului s-o tundã cãlugãritã, împreunã cu fiicele sale. Ignatios refuzã acest lucru, sub cuvânt cã nu le stie vinovate de nici o crimã. Bardas instigã atunci cã patriarhul se gândeste a da un sot Theodorei spre a-1 înlãtura pe Michail al III-lea de la tron si astfel, sub influenta sa, patriarhul e acuzat de înaltã trãdare si depus, exilat în insula Terebinthos.
Toate încercãrile de a-i lua demisia furã zadarnice. Ignatios socotea actul sãvârsit ca o violentã si rezistã. Trebuia sã i se dea un urmas. Bardas, în întelepciunea lui, se gândi cã pentru a linisti poporul - Ignatios era respectat si avea multi partizani -trebuia pus în fruntea Bisericii un om care sã nu fie adversar al fostului patriarh si care, prin înaltele sale calitãti, sã facã a se uita nedreptatea fãcutã lui Ignatios.
Omul acesta era Photios. El nu era, ca Asbestas, dintr-o provincie îndepãrtatã, nu era sef de partidã. Era bogat si respectat, avea un mare prestigiu prin înaltele lui calitãti intelectuale si înrudirea cu casa imperialã. Studiile sale, care se întindeau si în domeniul teologiei, talentul lui de orator, adâncimea geniului sãu, viziunea spiritului, energia surprinzãtoare, pasiunea de glorie si gustul lui de litere, la care se unea un exterior plãcut, o atitudine gravã si maniere plãcute, toate acestea îi dãdeau un mare ascendent între contemporani. Era un simplu laic.
253
N1COLAE   BÃNESCU
în sase zile fu trecut prin toate gradele ierarhice: pe 20 decembrie tuns monah, pe 21 lector, pe 22 subdiacon, în 23 diacon, în 24 preot, la 25 decembrie 858 fu uns patriarh: se alese aceastã zi pentru cã unchiul sãu, Tarasios, fusese consacrat, cu 73 de ani mai înainte, în aceeasi zi.
Alegerea aceasta era, fireste, atacabilã. Mai întâi, consacrarea fusese fãcutã de arhiepiscopul Syracusei, care nu era competent, îndreptãtit era arhiepiscopul de Herakleia; el fusese depus si n-a-vea canonic puterea de a consacra. Apoi Photios fusese laic si canoanele prevedeau, în cazul ridicãrii unui laic, un termen de cel putin trei luni. Scaunul, apoi, nu era vacant de jure, cum ar fi fost dacã Ignatios ar fi renuntat la el sau ar fi fost depus canonic.
Partizanii lui Ignatios nu-1 recunoscurã. Toate mijloacele lui Bardas de a-i face sã-1 recunoascã furã zadarnice. Ei se adunarã în 858 în biserica Sf. Irene si îl proclamarã pe uzurpatorul Photios depus. Photios, în întelegere cu Bardas, adunã un contrasi-nod la Sf. Apostoli (martie 859), unde partizanii lor îl depun pe Ignatios si-1 anatemizeazã. Partizanii lui Ignatios sunt închisi, bãtuti, fostul patriarh, de asemenea, suferã toate maltratãrile.
Photios era o mare personalitate, omul cel mai învãtat al vremii sale. Fiindcã era laic, pentru a putea fi ridicat în fruntea Bisericii, trebui sã treacã, în câteva zile numai, prin toate treptele ierarhiei religioase, în ziua de 20 decembrie 858 el se tunse si se cãlugãri, a doua zi fu hirotonit lector (avayvcbcn;r|<;), a treia zi hy-podiacon, a patra diacon si în ziua a cincea preot. Toate aceste hirotonisiri i le dãdu arhiepiscopul Syracusei, Gregorios Asbestas, un vechi prieten al sãu, unul dintre oamenii cei mai instruiti ai acelei vremi, în seara de 24 decembrie, aclunându-se la Palat toti arhiereii care se aflau în Constantinopol, furã siliti a-1 primi pe candidatul lui Barclas si a-1 proclama patriarh.
254

Photios s-a nãscut în Constantinopol, înainte de anul 827. Tatãl sãu, Sergios, provenea dintr-o familie de seamã. El îsi capãtã mare îndemânare în toate stiintele, în gramaticã, poeticã, retoricã, filosof ie, chiar în medicinã si jurispnidentã. Studia nopti întregi, aduna din toate pãrtile cãrti si-si dobândi, printr-o activitate trudnicã, o comoarã de cunostinte prin care-i întrecu nu numai pe toti contemporanii sãi, clar putea sã rivalizeze cu cei mai vestiti învãtati de mai înainte. Contemporanii si timpurile urmãtoare se uimirã de eruditia rarã a acestui om; se vedea într-însul, ca mai înainte în Lekanomantis, ceva monstruos, demonic.
Ca profesor, a predat disciplinele filologice, filosofice si teologice. El a înteles sã trezeascã dorinta pentru stiintã la elevii sãi. Casa sa ajunse un loc de adunare pentru toti cei pe care-i pasiona iubirea stiintei, o academie în care se adunau tineri învãtati. Se citeau cãrti de tot felul, pe care el, dupã formã si cuprins, le judeca. Dãdea ocazie la tratarea celor mai grele probleme de matematicã, filosofic, teologie. El instruia, încuraja, lãuda, osândea pe ascultãtori, cu o rãbdare si grijã corespunzãtoare necesitãtilor lor. El însusi descrie cum i se oferea acasã cea mai mare plãcere de a vedea silinta scolarilor, zelul ce puneau în întrebãri, exercitiul în dispute si expuneri.
în aceastã activitate ele învãtãtor a lui Photios stã cel mai mare temei al iubirii entuziaste cu care a fost înconjurat de tineri talentati, explicatia influentei adânci pe care o avu în imperiu. Admiratia aceasta îi mãri ambitia si mândria.
Cinstit de toti, ei avea cu atât mai mult o consideratie deosebitã în clasa înaltã a imperiului, cu cât s-a înrudit cu familia imperialã Ceea mai micã dintre surorile împãrãtesei Theodora era cãsãtoritã cu fratele lui Photios, patriciul Sergios138).
Ignatios si partizanii sãi protestarã împotriva alegerii lui Photios, se adunarã la Sf. Irene si pronuntarã excomunicarea. Photios cu ai sãi se adunarã la rândul
'}B V. Hergenrother J., Photius, Patriarch v. Konstantinopel. Sein Leben, seine Se h riften und das griechische Schisma, Regens-burg, 1867-69.                  >. ; .•::•,,•            •           . •. v . -
255

lor într-un contrasinod la Sf. Apostoli (cãtre luna martie, anul 859)139 si-1 depuserã pe Ignatios, aruncând anatema asupra lui si a partizanilor sãi. Ei erau interesati sã obtinã aprobarea papei pentru aceastã nouã alegere si atunci, din îndemnul lui Photios, Michail al III-lea trimise o ambasadã la Roma, cerând papei M-colae I care, de la 858 ocupa scaunul arhiepiscopal, a-si da aprobarea pentru alegerea lui Photios si a trimite delegati la un sinod, în Constantinopol, pentru dezbaterea unor chestiuni bisericesti si înlãturarea ultimelor resturi ale iconoclasmului.
Ambasada sosi la Roma în vara lui 860. Aducea douã scrisori: a împãratului si a lui Photios. Michail dãdea ca pretext înlãturarea ultimelor resturi ale iconoclasmului si necesitatea unui sinod. Despre Ignatios spunea cã din cauza bãtrânetii si a sãnãtãtii slabe s-a retras din Scaun, într-o mãnãstire, adãugând cã s-a dedat apoi la acte de înaltã trãdare, pentru care a fost condamnat de un sinod si înãltat în locu-i Photios.
Scrisoarea lui Photios face profesiunea de credintã si spune cum predecesorul sãu, depunând demnitatea, clerul în unanimitate si împãratul 1-au silit a primi acest înalt loc de pãstor al Bisericii.
Dar Nicolae, un om luminat si onest, pãstrã toatã rezerva în aceastã privintã. Papa hotãrî a trimite doi legati, care sã examineze situatia. El trimitea cu ei rãspunsul sãu: în cea adresatã împãratului, spunea neted cã nu poate cla aprobarea pentru Photios, întrucât Ignatios pe nedrept a fost depus, iar un laic nu poate
1 V. Grumel, Regestes, nr. 459, p. 73.
256

fi înãltat în fruntea Bisericii; invocând autoritatea sinoadelor si decretele papilor predecesori, astepta sã fie informat, urmând a se pronunta apoi. în rãspunsul cãtre Photios, scurt, cãruia i se adreseazã simplu ca unui virprudentissimus, îi laudã profesiunea de credintã, dar regretã ridicarea lui ca laic la Patriarhat, amânã aprobarea pânã la o informare deplinã si trimite, prudent, doi episcopi la Constantinopol ca sã cerceteze pricina dintre Photios si Ignatios si sã-i raporteze. Acestia (Rodoald si Zacharia) furã împuterniciti a lua hotãrâri numai în privinta chestiunii icoanelor, în-tr-o scrisoare, el amânã recunoasterea lui Photios pânã la întoarcerea legatilor sãi.
Dar Bardas si Photios stiurã sã lucreze cu viclenie si sinodul care se adunã în aprilie 861 în Biserica Apostolilor fu câstigat în favoarea lor. Ei stiurã încã a atrage, prin tot felul de mijloace, de partea lor si pe legatii papei, care, împotriva prescriptiilor acestuia, consimtirã la depunerea lui Ignatios.
Când venirã legatii si raportarã, papa se indignã. El contestã alegerea lui Photios. în prezenta ambasadorului imperial Leo îsi adunã Presbiterium si-i dezavua. La 18 martie 862, papa dãdu enciclica sa cãtre patriarhii de Alexandria, Antiochia si Ierusalim, în care face cunoscut cã Ignatios a fost depus pe nedrept si Photios, un vicios, a ocupat locul sãu, primul în viatã fiind. Cel dintâi e adevãratul patriarh legitim, al doilea, un intrus. Legatii sãi fuseserã trimisi numai pentru o inquisitio si examinatio, rezervându-si sie deffinitio.
Dar când papa Nicolae I fu încunostintat despre aceasta, dupã ce încercã zadarnic pe lângã Michail sã
257
NICOLAE   BANESCU
restabileascã lucrurile, el strânse la rândul sãu un Sinod la Lateran în Roma, în aprilie 863, care-1 depuse pe Photios, declarându-i nule toate hirotonirile si re-cunoscându-1 pe Ignatios ca adevãrat Patriarh, legal. Crimele lui Photios erau urmãtoarele: 1) el fusese de mai înainte între schismatici; 2) din starea de laic a ajuns deodatã la episcopat; 3) a lãsat sã fie consacrat de un episcop depus (Asbestas); 4) a uzurpat în mod criminal tronul lui Ignatios, acesta fiind încã în viatã; 5) a exercitat violentã contra legatilor papali si i-a fãcut sã-si calce datoriile; 6) a prigonit, exilat multi epis-copi care nu voiau sã aibã cu el comuniune, 1-a maltratat pe Ignatios s.a. Cu aceasta, se deschise lupta între Biserica papalã si cea de Rãsãrit, începutul crizei celebre care va duce, mai târziu, Ia despãrtirea lor definitivã. Dezbinarea între Roma si Constantinopol se accentueazã îndatã si mai mult. Pe de o parte, fiindcã Photios stiu sã amestece propriile sale interese cu interesele generale ale Bisericii si el apãru atunci ca adevãratul reprezentant si luptãtor al drepturilor Bisericii rãsãritene; pe de altã parte, fiindcã atitudinea Curiei din Roma fatã de bulgarii de curând crestinati rãni simtul national al grecilor. Hanul Boris-Michail începuse a se nelinisti cu privire la neatârnarea sa religioasã, grecii vrând sã-i impunã un episcop al lor. El se hotãrî atunci a se întoarce spre Roma. In august 866, soli bulgari se prezentarã papei Nicolae I, adu-cându-i dorintele lor în 106 întrebãri, în noiembrie, doi episcopi latini veneau în Bulgaria, Paulus din Po-pulonia si Formosus din Porto, cu rãspunsurile la întrebãrile lor privitoare la credinta crestinã. Odatã cu ei
258

se aducea si ritul roman în Bulgaria. La cererea lui Bo-ris de a avea un patriarh, papa rãspunse cã nu poate lua încã o hotãrâre pânã ce legatii nu-i vor raporta. Deocamdatã, trebuie sã aibã un episcop si când vor fi mai multi, unul din ei va fi consacrat arhiepiscop, de cãtre papã; Boris fu multumit de acest rezultat si prelatii greci furã izgoniti. Formosus plãcu lui Boris si acesta îl ceru papei pentru organizarea arhiepiscopiei.
Când acest rezultat i se aduse la Roma, în vara anului 867, Papa pãstrã însã toatã rezerva fatã de aceastã cerere, el rãspunse cã Formosus trebuie sã rãmânã pe lângã turma lui si trimise alti doi episcopi, Dominicus si Grimoald, cu preoti, ca sã sprijine actiunea misionarilor în Bulgaria. Dintre acestia doi avea Boris sã-si aleagã episcopul, care avea sã primeascã apoi la Roma consacrarea.
Amestecul acesta al Curiei în Bulgaria, trimiterea misionarilor sãi, izgonirea clericilor greci furã privite la Bizant ca o insultã adusã Bisericii si imperiului. Photios luã atunci cu energie lupta care nu mai era a sa personalã contra papei, ci o luptã nationalã. Photios ridica o acuzatie împotriva întregului Occident, chemã nationalitatea în ajutor împotriva catolicismului si dãdu separatiei între Biserica de Rãsãrit si cea ele Apus nu numai impulsul exterior, ci în acelasi timp temeiul teologic.
Latinii au anulat hirotonirile fãcute de preotii greci, respingând sfântul mir binecuvântat de Photios, si aceasta era o nerecunoastere a calitãtii lui de patriarh. Dacã ar fi respectat chrisma, mirul sãu, cu aceasta 1-ar fi recunoscut de patriarh. Acest lucru, precum si pier-
259
N1COLAE   BÃNRSCU
derea jurisdictiei în Bulgaria, rãni adânc mândria bizantinilor.
Photios, hotãrât a rupe cu biserica occidentalã, trimite o circularã patriarhilor din Orient, spre a-i invita la un Sinod în Constantinopol; în aceastã scrisoare enciclicã îi acuzã pe latini de atâtea rãtãciri, atacându-i si în chestiunea punctului dogmatic al purcederii Sf. Duh si din Fiul, clauza Filioque.
Amestecul acesta al Curiei în domeniile de influentã bizantine pricinui o mare indignare la Constantinopol. Photios convocã atunci în Capitalã un Sinod, în 867, vara, si în enciclica sa — âyK'UK^ioq eîUCTToXfi — trimisã, în acest scop, patriarhilor din Rãsãrit, spre a-i invita la Sinod, pe lângã alte „erezii" disciplinare imputate Latinilor, el combãtea teoria romanã si în punctul dogmatic cu privire la „Purcederea Duhului Sfânt", socotind ca o falsificare a Sfântului Simbol formularea dupã care Sfântul Duh purcede nu numai din Tatãl, ci si din Fiul. Sinodul acesta, ale cãrui acte nu s-au pãstrat, proclamã depunerea papei Nicolae si excomunicarea partizanilor sãi. Ignatios însã si adeptii sãi se opuserã, bineînteles, acestor hotãrâri, invocând protectia papei.
Astfel, lupta ajunse foarte aprinsã.
în timpul acesta, la Constantinopol a survenit o loviturã politicã, unul dintre acele comploturi atât de obisnuite în cercurile Curtii; aceastã loviturã a adus în fruntea Imperiului un aventurier, pe Basilios, care va
260

fi unul dintre cei mai mari împãrati, întemeietorul unei noi si puternice dinastii.
6. Miscarea intelectualã si artisticã
în epoca iconoclastilor si a dinastiei frigiene
™
Aceastã epocã a istoriei Imperiului bizantin a fost caracterizatã drept epoca întunecoasã, veacurile obscure, când orice miscare intelectualã a încetat. S-a exagerat însã. în realitate, existã un gen literar care n-a încetat niciodatã, nici în aceastã epocã zbuciumatã: cronica. El a înflorit chiar. Apoi, în domeniul teologiei, s-au produs câteva opere de seamã si miscarea a fost mare, dar cea mai mare parte din aceastã literaturã iconoclastã a pierit, distrusã de iconoduli, dupã triumful lor.
1) Chronografia. Georgios Synkellos (sincel sub patriarhul Tarasios, dupã moartea cãruia s-a retras într-o mãnãstire si acolo si-a compus opera: 'EKXoyf) ^povo-ypacpiaq, de la Creatie la Diocletian - 284). Este mai mult o tabelã istoricã presãratã cu explicatii, decât o istorie universalã (Krumbacher). în ea stãpâneste spiritul teologic.
Theophanes Confessor, nãscut sub Kopronymos, luptã contra lui Leon al V-lea Armeanul, fiind exilat în insula Samothrake, unde muri cãtre 817. îl continuã pe Georgios Synkellos pentru perioada cuprinsã între anii 284-813, adicã pânã la cãderea lui Michail Rhan-gabe. Intitulatã Xpovoypacpia, scrierea sa urmeazã principiul cronologic, înlocuieste multe izvoare pierdute, foarte importantã prin însemnãtatea materialu-
261
NICOLAF,   BÃNF.SCU
lui, ca si din punct de vedere al limbii. Traducãtorul ei latin e bibliotecarul papal Anastasius.
Nikephoros Patriarches (806-815) a fost urmasul lui Tarasios în scaunul patriarhal, însemnãtatea lui constã si în scrieri teologice contra iconoclasmului. 1) în domeniul istoriei, a redactat IcTopioc auvcojicx;, cuprinzând perioada ele la moartea lui Maurikios pânã la cãsãtoria fiului mai mare al lui Kopronymos, Leon al IV-lea, adicã între anii 602-769- Este citatã ca Brevia-rium Nicephori. Photios laudã claritatea si simplicitatea lui. 2) A doua scriere istoricã, XpovoypcccpiKov cruv-TOJIOV, este o listã cronologicã seacã, ele la Adam pânã la moartea autorului (829): în tabele scurte, sunt cuprinsi regii iudeilor, persilor, ptolemeii, împãratii romani, episcopii de Constantinopol, Roma, Alexandria, Ierusalim si Antiochia.
Georgios Monachos (Hamartolos) a scris sub Michail al III-lea o cronicã m 4 cãrti, de la Adam pânã la anul 842. Urmatã în cele mai multe manuscrise de o continuare (pânã la 948); ea vine din Cronica lui Symeon Magister (sfârsitul veacului al X-lea). Tradusã în limba slavã, a fost mult gustatã si în lumea postbizantinã.
2) Theologice. loan Damaschinul (6 Aap.aaKr|v6<;) este cel mai mare autor dogmatic al perioadei. Familia Mansur avea o functie la arabi, pe care Damaschinul a mostenit-o. Se retrase în mãnãstirea Sf. Sabbas din Pa-iestina, uncie a desfãsurat activitatea sa literarã. Mort înainte de 754.
A scris trei cuvântãri contra iconoclastilor, tratate dogmatice si scurte scrieri liturgice si ascetice. Ca predicator, e foarte mare: homelii la diferite aniversãri ale sfi-
262

ntilor. Scrierea cea mai de seamã: Izvorul Cunostintei (ririyfi yvobcecoc;), reprezintã o prezentare sistematicã a principiilor esentiale ale credintei si dogmelor crestine. Varlaam si losaphat o socotesc multi ca fiind a lui.
Theodor Studitul Cf826). Scrieri ascetice: douã culegeri de Catechese, Miicpâ si MeydXri K<XTfixTiai<; (134 cuvântãri cãtre cãlugãri, pe care le tinea ele patru ori pe sãptãmânã); aveau drept obiect toate datoriile cãlugãrilor. A scris Epigrame în trimetrul bizantin, Cântece bisericesti, Imnuri la sfinti.
Kasia, cunoscuta poetã, compune o serie de poezii, remarcabile prin originalitate, Imnuri religioase, precum si Cântece religioase (idiomela): trei asupra nasterii lui Christos (comparã imperiul lui Augustus, care a curãtit lumea de multe stãpâniri, cu al lui Christos, care a înlãturat politeismul), unul asupra nasterii Botezãtorului, unul la Miercurea postului. Poezia ei profanã contine Sentinte si Epigrame. Editia Krumba-cher, „Sitzungsber. der. Bayer. Ak"., 1896.
Hagiografia. Se scrie mult la mãnãstirea Studios.
învãtãmântul superior, în epoca dinastiei amorie-ne, are loc o organizare bunã a acestui învãtãmânt de caracter laic. Theoktistos a fost începãtorul (el 1-a retinut pe Leo de Thessalonic, pus de Theophilus ca profesor la Cei 40 de Martiri). Bardas continuã opera sa, asezând scoala în palatul Magnaura. Cele sapte arte liberale, septem artes liberales, erau împãrtite în douã grupe: trivium, gramaticã, retoricã, dialecticã si qua-drivium, aritmeticã, geometrie, astrologie, muzicã.
Se mai studiau filosofia si autorii clasici, învãtãmântul era gratuit, iar profesorii plãtiti.                 ,
263
NICOLAE   BANESCU
Photios, Leo filosoful, loan Grammatikos, Constantin (Kyrillos) au fost dascãli aici.
S-a exagerat rolul lui Bardas în reorganizarea învãtãmântului superior, încã sub Theophilos, logothe-tul Theoktistos juca un rol în aceastã privintã, iar dupã moartea împãratului, ca regent, el se îngriji de învãtãmânt. Leo Matematicianul, depus din arhiepiscopia Thessalonicului, ca iconoclast, a fost adus în învãtãmântul superior, pentru cã Theoktistos a sustinut politica de conciliere reprezentatã prin Theodora. Tot el îl va fi pus si pe Photios ca profesor, înainte de a ajunge protoasecretis1''0.
Photios a fost marea figurã intelectualã a epocii. Era socotit cel mai mare de contemporani. Legenda spunea cã-si vânduse sufletul diavolului: apare, cum zice Bury, ca un precursor al lui Faust. A scris Myriobiblon (Bibliotheca), scrisori, tratate, homelii.
Miscarea artisticã. Epoca iconoclastã a adus artei bizantine un nou curent de viatã. A reînviat traditiile antice, mai ales alexandrine si a introdus decoratia orientalã, luatã de la arabi. Dacã au suprimat reprezentãrile figurative, influenta orientalã se observã în creatia artisticã a perioadei lui Theophil, în acele pavilioane misterioase si fermecãtoare, ridicate în grãdinile palatului imperial si care înconjurau sala tronului, în
140 F. Dvornik, Les legendes de Constantin et de Methode vues de Byzance, Praga, 1933, cap. II.
264

Trikonchos, în palatul de la Bryas, în acele minuni mecanice care împodobeau sala tronului.
întoarcerea la antichitate se observã si în acele lãzi de ivoriu decorate cu subiecte mitologice, scene de vânãtoare si hippodrom. Acelasi gust al artei profane se observã în mozaicurile constructiilor lui Theophil, peisaje, trofee de arme. E o artã imperialã, lucrând pentru suverani, iubitoare de traditia clasicã si de portret, de modelul viu, de realism.
Dar si arta religioasã iese, sub influenta acestui curent, din imobilitatea ei si devine creatoare, în miniaturi, se remarcã Psaltirea Chludov (Moscova), ca si Psaltirea Barberini. în ilustratie se cautã expresia, grija f atã de natural si de viatã. Arta religioasã a iesit reînnoitã din aceastã luptã.
265
PARTEA A DOUA
[APOGEUL BIZANtULUI CLASIC. DINASTIA MACEDONEANÃ]

•^t/A   ««.    "w     t'jwrsva"  fl^Vua*.   ^ ^sr    ^'X
*&Jfcfat    f  l/n3fa&.   5""/wVi^^s  '.'>'^-^t ,    / .
4,'  '-M-^;';   Kcn/^g F^a-'nrj  ; i^^ A^t  ^7/<"  ^^«   t..
/J             f         '
ts,,                          ""^      "^^!^1'                   l
rtrt ^- ^ t(r«h   ^   /1^MlLjtHliJ<!   , /> «"^    ^    ' Wi   J
[CONSOLIDAREA IMPERIULUI BIZANTIN sI A NOII DINASTII]
A.
BASILIOSI (867-886)
Istoricii care au trãit la Curtea lui Constantin al VH-lea Porphyrogennetos, nepotul lui Basilios, precum si Constantin al VH-lea însusi, au fabricat pentru întemeietorul strãlucitei dinastii o genealogie glorioasã. Noul basileus se cobora, dupã acestia, din casa regalã a Armeniei, din Arsacizi si era, dupã rnamã, înrudit cu familia marelui Constantin, în realitate însã, Basilios se nãscuse pe la 812, într-o obscurã familie de tãrani din împrejurimile Constantinopolului, foarte probabil din Chariupolis1, niste bieti coloni de origine armeanã, strãmutati în Macedonia.
1 N. Adontz, L'âge et l'origine de l'empereur Basile I (867-886), „Byzantion", 9 (1934), p. 223-260.
Autorul stabileste cã dacã originea arsacidã a lui Basilios nu se poate dovedi, originea sa armeanã e în genere admisã de autorii bizantini. Numele mamei lui Basilios ne e cunoscut: Panca-lo. Ea pare a f i o armeanca, judecând dupã numele fiilor ei. Sym-batios era nume curat armean; cel de Marianos era demult adoptat în Orient si în mediul armean clin Bizant. si izvoarele armene afirmã cã mama lui Basilios era o armeanca. Erau multi armeni în serviciul Bizantului, în toate domeniile, în Thracia erau multi armeni. La finele secolului VI, împãratul Maurikios deportase acolo o multime ele armeni, sub conducerea printilor lor (Se-beos). în veacul al Vlll-lea, Constantin Copronymos (741-775) fãcuse acelasi lucru: a fost atunci o mare emigratie din regiunile de la Theodosiopolis cãtre Thracia. (Leontius, Hist. arm., p, 129; Theopbanes, ed. de Boor, p. 429; Mihail Syrianul, II, p. 521-522).
Adontz însirã numele tuturor armenilor celebri aflati în serviciul Bizantului
A. Vogt, Basile Ier et la civil isation byzantine ã la f in du IX' siecle, Paris, 1908.
271
NICOLAE   BANESCU
în 813, incursiunea groaznicã a lui Kruni, care pustieste pânã la Constantinopol, dãclu în mâinile bulgarilor [cetatea] Adrianopol si atunci, cu populatia luatã în captivitate, fu târâtã si familia viitorului împãrat, sãrãcitã cu totul în urma catastrofei, întorsi mai târziu în patrie, sub împãratul Theophilos, strategul macedonean Kordyles, ca si fiul sãu Bardas, dincolo de Dunãre conduserã lupta „macedonenilor" pentru a se întoarce în patrie; tatãl sãu muri dupã câtva timp, iar Basilios trebui sã se îngrijeascã de mama si de surorile sale. El era pe-atunci un tânãr de vreo 25 de ani, înalt si voinic. Cronicarii ne vorbesc de puterea bratului sãu si de bãrbãtia ce-1 caracterizau (acofJ.atiK'ri pobp,r| Kcd \|/X»%IKTI âv5pia).
Nevoile vietii îl silirã sã-si pãrãseascã vatra, agricultura neputând asigura existenta familiei si sã meargã sã-si caute norocul, ca odinioarã Iustin, în capitala imperiului. si astfel, cãtre sfârsitul domniei lui Theophilos, tânãrul acesta robust intra pe Poarta de Aur a Constantinopolei, într-o duminicã, pe înserate. Obosit, el se culcã sub porticul mãnãstirii apropiate a Sfântului Diomede. Peste noapte, se zice cã egumenul auzi în somn o voce care-i striga sã se scoale si sã-1 aducã înãuntru pe împãrat. Egumenul, iesind, îl vãzu pe tânãrul zdrentãros care dormea pe lespezi, se întoarse înãuntru si se culcã. Dar vocea poruncitoare îl trezi a cloua oarã, si iarãsi se duse egumenul, însã negãsinclu-1 decât pe Basilios, care dormea adânc, se întoarse din nou sã se culce. A treia oarã însã rãsunã vocea, poruncitor, invitându-1 sã meargã la poartã si sã-1 aducã înãuntru pe cel care dormea acolo, cãci el este împãratul (oîtToq yctp eemv 6 6aaiA,et><;). Egume-
272

nul de astã datã se duce si-1 desteaptã pe Basilios, îl ia cu sine înãuntru, îi dã sã mãnânce si, a doua zi, îl îmbracã cu haine noi, clestãinuind, spre mirarea cãlãtorului, misterul viitorului sãu si cerându-i sã rãmânã prietenul si fratele sãu.
Bizantinii erau foarte superstitiosi si adesea întâmplãri în care se vedeau semne prevestitoare hrãneau marile ambitii, împingându-le, cu puterea Fatalitãtii celor vechi, cãtre tinta spre care se credeau chemate.
Cronicarii bizantini, iubitori de minuni, adicã ai elementului miraculos, au povestit si alte „semne" care prevesteau, de timpuriu, mãrirea viitoare a lui Basilios. Odatã, pãrintii sãi iesiserã la câmp, la seceris si puseserã copilul sã doarmã la umbra unor snopi. Soarele ajunsese cu razele sale asupra copilului si atunci un vultur apãru deodatã, cu aripile întinse, planând peste el si umbrindu-1. Muncitorii, observând acest lucru, strigarã speriati, temându-se de pasãrea de pradã si mama alergã si alungã cu pietre vulturul. Dar de îndatã ce ea se depãrta, pasãrea veni iarãsi si scena se repetã ele mai multe ori11', în cele din urmã, lucrul acesta fu interpretat ca un semn dumnezeiesc, care prevestea mãrirea ce-1 astepta pe copil. Altãdatã, Sfântul Ilie Tesviteanul i se arãtã în vis mamei sub înfãtisarea unui bãtrân cu barba albã, prezicând viitorul strãlucit al copilului.
Prin mijlocirea egumenului de la Sf. Diomede, Basilios fu luat în serviciul unui nobil, rudã cu împãratul si cu Barclas, numit Theophilos, poreclit, din cauza staturii sale mici, Theophilitzes. Acesta avea obiceiul ele a-si lua în serviciu oameni de staturã înaltã,
273
NICOLAE   BANESCU
robusti, pe care-i îmbrãca în strãlucite haine de mãtase si care formau escorta lui. Basilios câstigã toatã afectiunea lui Theophilitzes, cãci era - mãrturisesc izvoarele — „bine fãcut si înalt, cu mânã puternicã si îndemânatic, cu pãrul cles si cret"2.
O întâmplare fericitã avea sã asigure mai târziu norocul omului predestinat sã ajungã în fruntea imperiului. Theophilitzes fu trimis într-o misiune în Grecia. Basilios îl însotea, ca de obicei, în aceastã cãlãtorie, el se îmbolnãvi si trebui sã se opreascã la Patras. Acolo o cunoscu pe nobila Danielis, o vãduvã bogatã, care stãpânea imense proprietãti în Peloponez, mii ele sclavi, turme nenumãrate, fabrici în care femeile teseau mãtãsuri si covoare, în fine, o adevãratã „doamnã si împãrãteasã a tinutului" (wcrrcep TK; Secuowa TCQV EKevftev âaaiAiaaa), dupã expresia unui cronicar3. Ea îl primi pe Basilios cu multã cinste în locuinta sa si când acesta plecã, îi dãrui bani, haine scumpe si 300 de sclavi pentru a-1 servi, cerându-i numai sã aibã o iubire frãteascã pentru fiul ei loan. Cu banii acestia de la Danielis, Basilios îsi cumpãrã multe proprietãti în Macedonia, putând acum sã aparã în lume ca un mare senior. El nu o va uita niciodatã pe binefãcãtoarea sa. Când va ajunge pe tron, vreo 20 ele ani dupã aceea, el îl va ridica pe loan la rangul de protospatha-rios si o va invita pe Danielis, atunci o femeie foarte bãtrânã, care avea o mare dorintã ele a-1 revedea pe tânãrul ajuns împãrat, la Constantinopol, unde avea sã fie primitã ca o suveranã, în Palatul Magnaurei. Din
1 Zonaras, ed. Bonn, III, p. 410. Cf. Cedrenos (Bonn), II, p. 190. 3 Theoph. Continuatus, (Bonn), p. 319-
274

partea ei, Danielis aducea vechiului sãu amic nenumãrate daruri pretioase, „cum aproape nici unul dintre regii neamurilor strãine nu adusese pânã atunci împãratului Romeilor'"*: îi dãdea 500 de sclavi, clin care 100 eunuci, stiind ce mare întrebuintare aveau la Curtea împãratului, 100 de femei foarte iscusite în arta broderiei, stofe splendide si, pentru biserica pe care împãratul o clãdea tocmai atunci (Nea 'EKK^rjaia), punea sã se fabrice în tesãtoriile sale din Peloponez covoarele care trebuiau sã acopere pardoseala. Basilios muri înaintea ei. Bãtrâna transmise atunci toatã afectiunea sa asupra fiului împãratului, asupra lui Leon Filosoful. Veni la Constantinopol, cu acelasi alai de dinainte, ca sã-1 vadã, aducând aceleasi mãrete daruri si îl lãsã apoi, prin testament, mostenitorul averii sale. Când se fãcu inventarul averii, se gãsi o bogãtie imensã pe urmele defunctei. Fãrã a mai vorbi de banii ele argint, de bijuterii, ele vesela din metal pretios, de miile de sclavi - din care împãratul eliberã 3.000, trimi-tându-i coloni în Italia sudicã - împãratul singur primea partea sa ele mostenire, 80 de domenii5. Se vede elin acest exemplu ce avere enormã stãpâneau marile familii aristocratice din provincii, care joacã un rol atât de mare în istoria imperiului.
Câtva timp mai în urmã, o împrejurare îl apropie pe Basilios de împãrat, într-o zi, fiul lui Barelas, Anti-gonos, dãdu un banchet în onoarea tatãlui sãu. Printre oaspeti se gãsi Theophilitzes si vreo câtiva bulgari, care se aflau tocmai atunci în Constantinopol. Bulgarii
Ibidem, p. 318.
Teoph. Cont., p. 320-321.
275
NICOLAE   BANESCU
se lãudau foarte mult, având printre ei un atlet care nu putuse fi biruit de nimeni în Constantinopol. Vãzând insolenta lor, Theophilitzes spuse lui Bardas cã are printre oamenii sãi un tânãr voinic, care ar putea veni de hac acestui bulgar îngâmfat; sã-i dea voie sã-1 aducã sã se mãsoare cu el, „cãci ar fi cea mai mare rusine pentru bizantini dacã acesta s-ar întoarce nebiruit în Bulgaria." Bardas dãdu poruncã sã vinã Basilios, care-1 însfacã puternic pe bulgar, îl ridicã în sus ca pe un „somoiog usor de iarbã sau de lânã" si-1 trânti pe pãmânt, spre marea bucurie a bizantinilor si spre rusinarea bulgarilor înmãrmuriti6. Succesul acesta a rãspândit faima lui Basilios în tot orasul si a atras asupra lui atentia oamenilor de la Curte.
Când, câteva zile mai apoi, împãratul primi în dar, de la un guvernator ele provincie, un cal frumos, de care însã nimeni nu se putea apropia, Theophilitzes îi recomandã pe Basilios, foarte dibaci în mânuirea cailor. Acesta se aruncã pe cal, îl aleargã si-1 domoleste, împãratul, uimit de puterea si dibãcia lui Basilios, îl luã de la Theophilitzes si-1 puse în serviciul grajdurilor sale.
In momentul în care Basilios intra la Curte, Bardas era atotputernic, învestit cu titlul de caesar, el guverna de fapt imperiul, Michael al III-lea clucându-si viata sa obisnuitã de scandal. Toti câti voiau sã-i câstige simpatia trebuiau sã se asocieze la nebuniile sale. Basilios întelese lucrul acesta si fãcea ceea ce fãcuse si Bardas pentru a ajunge la înalta lui situatie. Atitudinea aceasta servilã îi aduse o avansare rapidã, în 856 el era înãltat
" Theoph. Cont., p. 229-230.
276

la rangul de mare comis (TtpcoToaTpd-ccop) si în 862, când Damianos, prietenul lui Bardas, fu înlãturat din functia de parakoimomenos, adicã mare sambelan, cubicularius, Basilios îi luã locul, ajungând, prin acest post însemnat, în intimitatea împãratului, a cãrui încredere o câstigase pe deplin, împãratul îl fãcu sã se desfacã de sotia sa, Mãria, o macedoneanã - de la ca-re-1 avu pe Constantin, care muri înainte de el - si-1 cãsãtori din nou cu o favoritã a sa, Eudokia Ingerina.
Pe mãsurã ce Basilios se ridica astfel, favorizat de împãrat, el îsi atrãgea invidia lui Bardas, îngrijorat de trecerea nemãrginitã pe care acela o câstigase pe lângã Michael. Un conflict surd izbucni între acesti doi rivali. Bardas le spunea adesea amicilor sãi care prici-nuiserã înlãturarea lui Damianos: „m-am luat dupã sfaturile voastre proaste si am alungat vulpea, introdu -cându-1 în locul ei pe leu, ca sã ne mãnânce pe toti"7.
în curând, la Curte nu mai era loc pentru amândoi marii ambitiosi. Lupta începu a se da prin cunoscutele mijloace ale intrigii si perfidiei. Basilios se silea a-1 convinge pe împãrat cã Bardas comploteazã împotriva vietii sale. Michael nu putea crede acest lucru. Macedoneanul îl câstigã atunci de partea sa pe propriul ginere al lui Bardas, pe Symbatios, pe care stiuse a-1 convinge cã, bine vãzut de împãrat, e împiedicat de a fi înaintat numai de socrul sãu. în urma acestei intrigi, chemat în fata împãratului, Symbatios declarã cã Bardas într-adevãr conspirã, în urma acestei declaratii, Michael se hotãrî a-i lãsa pe adversarii lui Bardas sã lucreze. Dar caesarul era puternic la Constantinopol;
Keclrenos, II, p. 198 (Bonn).'         ,                               ;^ vi
277
N1COLAE   BANF.SCU
fiul sãu Antigonos comanda garda si dispunea prin urmare de trupele capitalei. O încercare împotriva lui aici putea aduce complicatii. Trebuia prin urmare scos din Constantinopol. împãratul anuntã o expeditie în Asia, împotriva arabilor; Bardas trebuia sã-1 însoteascã.
Bãnuind cursa în care era atras, informat de intrigile împotriva lui, caesarul tinu sã aibã asigurãri si, înainte de a porni din Capitalã, el primi în bisericã (Chalko-prateia), în prezenta patriarhului Photios, jurãmintele împãratului si ale lui Basilios cã nu au nici un gând rãu asupra lui.
Curtea, armata trecurã în Asia, în thema Thrake-sion, pe Meancler. într-o audientã, în cortul împãratului (aprilie, 866), Bardas e mãcelãrit de conjurati sub ochii propriului sãu nepot. Basilios condusese toatã aceastã crimã, ajutat de Symbatios.
Câteva sãptãmâni dupã aceea, Michael îl înãltã pe Basilios la rangul de magistros, iar în ziua de Rusalii (mai 866) el îl asocia la tron, încoronându-l cu mare pompã, în biserica Sfintei Sofii. Symbatios, nemultumit de acest rezultat al crimei la care ajutase, se revoltã, împreunã cu un alt general din Asia, Peganes. Ei sunt însã biruiti, prinsi si adusi la Constantinopol, unde li se arcl ochii si, pe lângã aceasta, lui Symbatios i se taie mâna dreaptã, iar lui Peganes nasul.
Basilios era biruitor. De acum înainte, el începe la rândul sãu sã se teamã de Michael. Cu un om atât de capricios ca acesta, nu putea fi niciodatã sigur ele favoarea câstigatã, în curând, el avu motiv sã se teamã pentru puterea si pentru viata sa. într-o searã, pentru a-si sãrbãtori o izbândã la cursele de cai, Michael dãdu un ospãt în palatul ele la Sf. Mamas. Patriciul Basi-
278
ISTORIA   1MPKIÎIULUI   BIZANTIN
liskianof lãudã atunci talentul cu care împãratul îsi condusese carul. Ametit de bãuturã, împãratul îi porunci sã-i scoatã coturnii ele purpurã si sã si-i încalte el. Basiliskianos sovãia si se uita la Basilios. împãratul se mînie si Basilios fãcu semn patriciului sã se supunã. Acesta încãltã atunci botinii imperiali si Michael, întorcându-se spre Basilios, îi spuse: „Semnul acesta împãrãtesc îl prinde mai bine decît pe tine; oare nu-mi este îngãduit mie, care te-am fãcut pe tine împãrat, sã-1 fac si pe altul ?"9 El începu apoi a improviza versuri în cinstea noului sãu favorit.
în vremea aceasta, Teodora, împãcatã cu fiul sãu, se întorsese la Palat si contribuia desigur la înstrãinarea lui Michael de Basilios, în care ea îl simtea pe rivalul familiei sale. Aceasta-1 hotãrî pe macedonean sã sfârseascã o situatie primejdioasã. El urzi atunci un complot, pentru suprimarea colegului sãu incomod, în ziua de 23 septembrie 867, împãratul chemase la un banchet pe Basilios cu sotia sa, în palatul de la Sf. Mamas. Basilios ia toate mãsurile ca sã dea lovitura pe care o proiectase. Dupã ce, la miezul noptii, împãratul, ametit ele bãuturã, se retrase în camerã si adormi, conjuratii pãtrund înãuntru. La strigãtele sambelanului surprins, Michael se trezeste. Unul dintre prietenii lui Basilios, cu o loviturã de sabie, îi taie amândouã mîi-nile; altul îl doboarã pe Basiliskianos. Apoi un al treilea îi dã lovitura mortalã si astfel îsi mântuie domnia Michael al III-lea. Conjuratii treceau apoi în grabã
8 La Theoph. Cont.
9 Zonaras, Bonn, III, p. 416.
279

Cornul cie Aur si puneau stãpânire pe Palatul Sacru. Basilios ajungea astfel singur în fruntea imperiului'".
Cu el începe o nouã dinastie glorioasã, care concluse aproape douã veacuri imperiul cu energie si pe care grecii o numesc „macedonicã", dupã tinutul din care se trãgea întemeietorul ei. Originea armeanã a acestei dinastii este însã în afarã de orice îndoialã.
Basilios I domneste aproape 20 ele ani (867-886). Dacã se ridicase, cum am vãzut, prin perfidie si crimã, se dovedi însã, odatã stãpân pe Imperiu, un om de energie, bun soldat si bun organizator. N-avea nici o culturã, dar era înzestrat cu o vie inteligentã si cu un deosebit talent de administrator. Fatã de poporul de jos el ajunse îndatã foarte popular, prin grija ce puse necontenit de a veni în ajutorul sãracilor, covârsiti de nedreptãti si asupriri, de a-i scãpa cât mai mult ele greaua povarã financiarã, de a-i face sã-si câstige usor dreptatea înaintea tribunalelor.
La intrarea sa în domnie, Basilios aflã tezaurul statului cu totul sleit, din pricina cheltuielilor nesocotite ale lui Michael; din marea avere pe care o lãsase în Casa statului Theophilos, sporitã de Theodora, se aflau acum, dupã mãrturisirea Continuatorului lui Theophanes, numai trei centenaria de aur - -epice Kod |u.6vcc KEVtrivccpia (cam 340.000 de lei aur de dinaintea primului rãzboi mondial). Basilios convocã atunci Senatul si pe înaltii demnitari ai Imperiului si fiindcã se constatã cã averea publicã se irosise împãrtitã în dar ele cãtre Michael favoritilor sãi, se hotãrî ca acestia sã
10 V. Lcs romanesques aventures de Basile Le Macedonien, în Ch. Diehl, Figures byz., Iere serie, p. 157-181.
280

restituie jumãtate din ce primiserã, în acest mod, o multime de bani, 300 ele centenaria, dupã afirmatia aceluiasi cronicar, se întoarserã în Casa statului.
Pe ele altã parte, Michael topise o multime dintre obiectele de aur cu care Theophilos înzestrase palatele imperiale si le transformase în bani, pentru a-si satisface chefurile desfrâului sãu. El n-apucase însã a-i cheltui, fiind ucis tocmai la vreme si Basilios, fãrã a mai fi nevoit sã punã impozite noi, avu astfel la îndemânã o sumã însemnatã, cu care putu preîntâmpina cheltuielile urgente ale Imperiului. Pentru ca sã punã capãt abuzurilor din partea functionarilor însãrcinati cu ridicarea impozitelor, porunci sã se înlocuiascã vechile semne folosite pentru fractiunile de impozite prin litere simple - ypâ|j.|j,aai Aaxoîq - care sã se citeascã usor si de cãtre cei inculti", fãcând astfel controlul cu putintã. Se îngriji apoi a pune în functii oameni dintre cei mai onesti, care sã aibã „mâinile curate de orice mitã" (%EÎpa<; KCfdccpaq arco Travtoio'u Xr|u,[j.ai;o<;)12, dupã expresia cronicarului, de la care cerea înainte de orice sã-i ocroteascã pe cei sãraci de orice apãsare din partea celor puternici.
Aceeasi preocupare de ocrotire a sãracilor se vede în mãsurile sale întelepte privitoare la împãrtirea justitiei. Pentru ca cei lipsiti sã nu fie împiedicati sã-si caute dreptatea înaintea tribunalelor din Capitalã, el luã mãsuri ca acestia sã fie întretinuti pe cheltuiala sa în timpul cât stãteau aici pentru judecãti. Si când nu era ocupat aiurea, obisnuia a împãrti el însusi drepta-
11 Cedrenus, II, p. 202-203. u Ibidem, p. 204.
281

tea în asa-zisul FevtKOv — fiindcã din toate pãrtile veneau oamenii cu felurite pricini înaintea sa".
Prin toate aceste mãsuri, Basilios fãcu, dupã mãrturisirea cronicarului amintit mai sus, ca legalitatea si dreptatea sã se întoarcã iarãsi, ca dintr-un surghiun, si sã domneascã printre oameni („icrovo/j.ia nãoa Kcd 8iicaioc"6vr| waTisp ano Tivot tmspopto'D (puyfjt e8oKet Komevai npog iov 6iov KCU TOÎC, ãvSpwnoic, e
Din aceeasi preocupare de a asigura buna functionare justitiei izvorãste noua legislatie a lui Basilios. Culegerea lui Leon al III-lea, 'Eic/loyfi, era prea sumarã pentru a fi putut înlocui colectia legiuirilor lui lusti-nian si înlãtura contradictiile între acea colectie si modificãrile ce i se aduseserã pânã acum. Basilios întreprinse atunci o nouã lucrare de alegere a jurispru-dentei si dãdu ele la 870-879, sub numele de Hp6%Li-poc, v6|j.oc;, adicã „Manual de drept" (în acest manual se vorbeste despre Ecloga lui Leon si Constantin ca despre o culegere de legi rele, inutile pentru imperiu), o culegere a dispozitiilor celor mai de seamã ale legislatiei lui lustinian, cuprinzând si pãrti clin 'EicXoyri a lui Leon al III-lea, care rãmâne de acum abrogatã. O altã lucrare, apãrutã în 884-886, dãdea culegerea si orânduirea dispozitiilor în vigoare ale dreptului, în 40 de cãrti, sub numele de 'AvaKcc'r}ap0t<; TCOV vojicov (Revizuirea legilor) si dupã publicarea acesteia, cãtre sfârsitul domniei, o nouã culegere ele legi, sub numele de Ejrocvaycoyri tcov voficov (Introducere în legi). Unii
" Theoph. Cont., p. 260.
14 Teoph. Cont. (Bonn), p. 259.
282

au vãzut într-însa o editie nouã, revãzutã si întregitã a manualului np6%eipo<; vo^ot;. în prefata ei, se spune cã e o Introducere la cele 40 ele cãrti ale vechilor legi „curãtite", culese sub domnia lui Basilios. Cuprinsul e diferit de acela al manualului, are în partea I capitole cu totul noi, asupra puterii imperiale, puterii patriarhului, prerogativelor celorlalti functionari civili si religiosi.
1. Schisma lui Photios
Energicul împãrat cãutã sã asigure situatia Imperiului si în afarã; politica sa externã repurta succese si fãcu sã se simtã iarãsi autoritatea bizantinã, scãzutã mai înainte.
Ortodox credincios, Basilios se sili a aplana conflictul cu Roma si a restabili relatiile cu papa.
Pentru aceea, el trebui sã facã o mare concesie Curiei si-1 sili pe Photios, principala cauzã a conflictului, sã se retragã de la Patriarhie într-o mãnãstire si, la 23 noiembrie 867, Ignatios fu asezat clin nou în scaunul de patriarh. In acelasi timp, Basilios si Ignatios scriserã papei, fãcându-i cunoscutã schimbarea sãvârsitã în Biserica Rãsãritului si cerându-i sã trimitã reprezentanti la Constantinopol, la un sinod ecumenic, care trebuia sã restabileascã deplina întelegere între cele douã Biserici. Când sosirã aceste scrisori la Roma, papa Nicolae murise si-i urmase în scaun Hadrian al II-lea. Acesta adunã, în iunie 869, un Sinod la Roma, în care se pronuntã anatema asupra lui Photios si a partizanilor sãi. El trimise apoi trei reprezentanti la Constantinopol, care trebuiau sã obtinã din partea tuturor
283
NICOLAE   BANESCU
membrilor sinodului ce avea sã se deschidã în Capitala Imperiului semnarea hotãrârilor luate la Roma. 5z-nodulâcesta., pe care latinii îl numirã al VUI-lea ecumenic, se deschise la 5 octombrie 869 si tinu pînã la 28 februarie 870'\ El însemna o mare biruintã a papei asupra Bisericii de Rãsãrit. Reabilitarea lui Igna-tios, condamnarea tuturor hotãrârilor lui Photios, excomunicarea acestuia si a partizanilor sãi marcau umilirea Bisericii Ortodoxe fatã de Curia romanã. Aceastã lipsã ele mãsurã din partea papei jignise adânc mândria bizantinilor si trebuia sã aducã o reac-tiune. De altminteri, la sinodul acesta participarã numai 102 episcopi si multi rãmãseserã prin urmare credinciosi lui Photios si pãrerilor sale.
Un nou prilej de neîntelegere se ivi îndatã, din pricina bulgarilor. Am vãzut cum acestia, cu câtiva ani înainte, se îndreptaserã cãtre Roma si Biserica de ritul roman se introduse la ei. Când fu vorba însã ca Boris sã-si aibã arhiepiscopul pe care-1 dorea, papa Ha-drian al II-lea se opuse cu încãpãtânare a-i împlini dorinta. Boris îl ceruse pe episcopul Formosus, dar papa nu-1 acceptã. Ceruse atunci pe diaconul Mari-nus, dar nici acesta nu-i plãcu papei, care-1 trimise pe Silvestru. Boris, la rândul sãu, îl respinse, trimitându-1 înapoi. Aceastã încãpãtânare a papei se explicã prin succesele pe care tocmai atunci le câstiga fatã de Biserica din Rãsãrit. Bulgarul, vãzând atâtea piedici din partea Romei, se îndreptã din nou cãtre Constantino-pol, unde trimisii sãi sosirã tocmai cînd Sinodul îsi încheia lucrãrile.
15 Dolger, Regesten Ier Teii, nr. 482 si 484 (p. 58-59).
284

Bulgarii cereau sã se hotãrascã de care dintre cele douã Biserici trebuie sã apartinã ei. Basilios îi convocã atunci pe reprezentantii patriarhiilor orientale, ca sã se pronunte asupra acestui lucru. Cu toatã opozitia legatilor papei, care sustineau cã bulgarii tin de ei, pe datã ce ele la Roma primiserã învãtãtura si episcopi si preoti, se hotãrî cã ei nu pot atârna decât de Biserica din Constantinopol, ca unii care se asezaserã pe pãmânt bizantin16. Ignatios le trimite atunci un arhiepiscop de la Constantinopol, pe losef, si acesta întemeiazã în Bulgaria vreo zece episcopate. Fiul lui Boris, Symeon, era trimis îndatã la Bizant, pentru a fi educat. Legatii papei se întoarserã astfel la Roma fãrã nici o izbândã.
Prin marea lui personalitate, prin atitudinea energicã ce o luase fatã de pretentiile ele suprematie ale papei, Photios era simpatizat în tot Imperiul. Partizanii sãi erau foarte numerosi. Ei tineau strânse legãturi cu acesta si se inspirau din sfaturile lui. Basilios, care nu întrebuintase nici o rigoare fatã ele el, îl aprecia mult si îl adusese elin mãnãstirea Skepe, unde fusese exilat, la Constantinopol, pentru a-i încredinta educatia copiilor sãi. Iar când, în 877, patriarhul Ignatios muri, el fu înãltat elin nou (26 octombrie) pe scaunul patriarhal. Photios fãcu atunci cunoscut papei loan al VIII-lea (iarna 878-879) care-i urmase lui Hadrian al Il-lea (în acelasi timp cu scrisoarea împãratului cãtre papã1"), restabilirea sa în fruntea Bisericii imperiului si-1 rugã sã trimitã legati la Constantinopol, la un Sinod, pentru
16 Ibidem, nr. 486, p. 59.
17  Ibidem, nr. 497.
285
NIC:OLAE   BÃNF.SCU
recunoasterea celor întâmplate si readucerea pãcii în Bisericã. Papa era amenintat în vremea asta de atacurile arabilor africani si sicilieni si avea mare nevoie de sprijinul Imperiului împotriva lor. Aceasta-1 fãcu sã primeascã propunerea. Sinodul care se întruni atunci la Constantinopol, la Sfânta Sofia, prezidat ele Photios, cu mult mai numeros decât cel precedent si socotit ele Biserica ortodoxã ca al VUI-lea sinod ecumenic, fu o strãlucitã biruintã a Bisericii de Rãsãrit. Superioritatea lui Photios se impuse reprezentantilor papei si, în sedintele care urmaserã în perioada noiembrie 879-mar-tie 880, toate hotãrârile sinodului din 869-870 furã casate, Photios recunoscut si în chestiunea dogmaticã ce se ridicase mai înainte între cele ciouã Biserici, formula credintei rãsãritene fu admisã, suprimânclu-se termenul Filioque.
Sinodul tinut la Constantinopol în 879-880, nu rupse, cum s-a crezut multã vreme, întelegerea dintre Roma si Bizant. S-a crezut cã papa loan VIII, indignat ele hotãrârile sinodului, care sanctionase si formula orientalã asupra purcederii Sf. Duh, trimise un legat la Constantinopol ca sã ducã protestul sãu, cã acesta rupse relatiile cu Photios, pe care loan VIII îl depuse si îl excomunicã, ceea ce aduse o a doua schismã.
O discutie recentã a arãtat cã lucrul acesta e inexact. Nici papa loan VIII, care avea în Italia mare nevoie de ajutorul bizantin, nici împãratul, care simtea nevoia întelegerii cu Roma, nu doreau o rupturã. Se pare cã dupã sinod, papa îl recunoscu pe Photios ca patriarh legitim, în 880 - când se credea cã s-a fãcut ruptura - papa scrie amical lui Photios, care din par-
286

te-i rãspundea cu multã atentie. N-a fost prin urmare o a doua schismã dupã Sinodul din 879-880.
Pericolul arab îl ameninta pe papã si el trebuia sã pãstreze alianta cu Imperiul, pentru care a trebuit sã consimtã la multe sacrificii; Basilios, ele asemenea, pentru a pãstra întelegerea cu Roma, i-a impus patriarhului sãu concesii, pe care Photios le-a primit18.
2. Luptele în Europa
Basilios stiu sã foloseascã împrejurãrile din Apus pentru a extinde iarãsi acolo influenta imperiului, pierdutã în mare parte mai înainte. Arabii din Creta si Africa ajunseserã foarte primejdios!. Ei atacau acum coastele Dalmatiei si ale Italiei, iar Basilios folosi acest prilej pentru a lega o aliantã cu regele Imperiului franc Ludwig al II-lea, împotriva dusmanului comun. Populatiile slave ale Dalmatiei, amenintate deopotrivã de piratii arabi, primirã protectia bizantinã, iar odatã cu ea crestinismul si influenta imperiului se stabili iarãsi în aceste pãrti, prin strategul ce cârmuia de la
18 Cf. Ch. Diehl, G. Marcais, Histoire du Moyen Âge, III, Le monde oriental, în col. „Histoire generale", publ. de G. Glotz, Paris, 1936, p. 443-444.
Pentru discutie: Dvornik, Le second schisme de Photius, „Byzan-tion" VIII (1933), p. 425-474.
H. Gregoire, Du noiweau sur lepatriarche-fhotius, „Ac. de Belgique", Bulletin de la classe des Lettres, 1934. R. P. Grumel, La liquidation de la querellc photienne, EO 1934, p. 257-288. Hergenrother (I.A.G.) Photius, Patriarch v. Konstantinopol, 3 voi., Ratisbona 1867-1869.
287
NICOLAE   BANKSCU
Zara. în 872 flota bizantinã, cu ajutorul francilor, repurta la Salerno o strãlucitã victorie asupra arabilor, în 875, Bari, un punct însemnat pentru stãpânirea Italiei sudice, cãdea în mâinile bizantinilor. Influenta lui Lud-wig se retrage din Italia de Sud si armatele biruitoare ale lui Basilios îi alungã pe arabi din Calabria si câstigã imperiului o nouã temã, Longibardia (Aoyyi(3ap5ia), care fu o compensatie însemnatã pentru pierderea Sy-racusei, smulsã ele arabi dupã o lungã si eroicã rezistentã, în 878. Flota imperiului, sub conducerea energicã a viteazului amiral (TOV jr?iarîu,o'U 8pot>yy<xpio<;) Niketas Ooryphas, eroul acestei domnii, îsi recâstigã astfel suprematia pe apele Mediteranei.
Un atac al emirului Esman din Tarsos împotriva orasului Chalkis ciin Euboea fu respins (880) ele strategul Eladei Oeniates; un altul din partea piratilor din Creta si Africa, ajutati de renegatul Photios (881), asupra Peloponezului, fu ele asemenea zdrobit de amiralii Ooryphas si Nasar.
3. Luptele cu arabii
împrejurãrile erau foarte prielnice pentru o actiune împotriva arabilor. Imperiul era în pace cu Bulgaria si cu împãratul germanic. Califatul în Orient era sfâsiat de disensiuni, provocate de influenta tot mai mare a turcilor la Curtea arabã, de defectiunea Egiptului, unde dinastia independentã a Tulunizilor se întemeia în 868, de rãzboaiele civile din Africa de Nord si de situatia grea a Ommeyazilor spanioli în mijlocul populatiilor crestine.
288

Basilios putea prin urmare întreprinde campanii fericite împotriva arabilor, în Orient, lupta începu în 871 prin expeditia contra Paulicienilor. Aceasta îi aduse pe bizantini în luptã cu arabii. Armatele lor se ciocnirã de mai multe ori si imperiul putu pune stãpînire pe trecãtorile din Taurus si pe pozitiile fortificate care duceau la sud în Cilicia.
în Occident, rezultatele au fost mai însemnate. Arabii ocupaserã în mare parte Sicilia si atacau Italia sudicã. Aceasta adusese interventia în Italia a împãratului germanic Ludovic II. El ocupã (februarie 871) cetatea însemnatã Bari. Lui Basilios nu-i convenea sã-1 vadã pe Ludovic în Italia. El trimise flota sa în Adriati-ca. Basilios încheie cu el un tratat de aliantã pentru o actiune comunã contra arabilor. Ea n-aduse rezultatele dorite si în curând fu ruptã. La moartea lui Ludovic (875), Bari se dãdu în mâinile bizantinilor. Tarentul fu apoi cucerit de bizantini (880). Armatele imperiului impuserã autoritatea sa slavilor din Dalmatia. Dar Syracu-sa cãzu în mîinile arabilor (878)121. O serie de expeditii furã apoi încununate de succes si stãpânirea bizantinã se întinse în aceste regiuni, prin silintele generalului Nikephoros Pbokas, departe la Nord si Vest de Bari. Douã theme noi - Calabria si Longobardia - furã create de imperiu în aceste locuri recâstigate. Printii longo-barzi, recalcitranti fatã de Bizant (Capua, Salerno, Be-nevent), furã siliti a recunoaste suzeranitatea bizantinã. Influenta religioasã se întinse si ea în peninsulã, ajutând actiunea administratiei imperiale. Basilios I îndeplini o mare operã în Italia19.
" V. J. Gay. L'Italie meridionale et l'empire byzantin, [Paris, 1904].
289
NICOLAE   BANESCU
4. Relatiile cu Armenia1'*
în secolul al Vll-lea, arabii ocupaserã Armenia, odatã cu Siria si Persia. Mai târziu, armenii încercaserã sã se foloseascã de tulburãrile cãlifarului, pentru a scutura jugul arab. Aceste încercãri de revoltã furã însã reprimate prin teribile pustiiri. La începutul secolului al VlII-lea, Armenia era complet ruinatã de arabi. Seniorii feudali, numerosi în acele tinuturi, furã exterminati cu cea mai mare cruzime si frumoasele monumente ale artei crestine distruse.
în secolul al IX-lea, califatul avu nevoie de sprijinul armean pentru lupta sa împotriva Imperiului bizantin. De aceea, cãtre mijlocul acestui secol (al IX-lea), califul conferi printului armean Asot, din familia Bagrati-zilor, titlul de „Printul printilor", iar cãtre sfârsitul secolului, îi dãdu titlul de rege. Astfel, un nou stat armean se stabilea la hotarele Imperiului bizantin. Când auzi acest lucru, cãtre sfârsitul domniei sale, Basilios se grãbi a-1 recunoaste din partea sa pe regele armean, trimitându-i o coroanã regalã si încheie cu el un tratat de aliantã, într-o scrisoare pe care i-o adreseazã, împãratul îl numeste fiul sãu prea iubit si-1 asigurã cã dintre toate statele, Armenia e acela care va rãmâne întotdeauna aliatul cel mai bun al imperiului20.
Dar dupã moartea lui Asot, anarhia se întinde în Armenia si aceasta aduce din nou interventia arabilor în afacerile Armeniei. Numai sub Asot II „de Fier", în
20 loan Catholicos, Histoire d'Armenie, trad. Saint-Martin, Paris, 1841, p. 126.
V. J. Laurent, L'Armenie entre Byzance et l'Islam depuis la conquete arabejusqu'en 886, Paris, 1919.
290

prima jumãtate a secolului al X-lea, teritoriul armean a fost eliberat, pânã la un oarecare punct, de arabi, cu ajutorul armatelor bizantine si al regelui Georgiei. Asot veni la curtea lui Romanos I Lekapenos, unde avu o primire strãlucitã. Asot al II-lea fu primul suveran care luã titlul de „sahinsah" (Regele Regilor) în Armenia, în a doua jumãtate a secolului al X-lea, Asot al III-lea transferã capitala regatului sãu în fortãreata Ani, care se umplu de atunci de monumente mãrete si fu un centru mare de civilizatie21.
în Asia, Basilios mostenise de la regimul prigonirilor împotriva Paulicienilor o situatie foarte primejdioasã. Am vãzut izbânzile acestor fanatici sub conducerea viguroasã a lui Carbeas. Sub urmasul acestuia Chrysocheir, Paulicienii1''1 ajung o serioasã primejdie pentru Imperiu. Basilios se hotãrî atunci a sfârsi pentru totdeauna cu acesti rebeli, în campania din anul 871, condusã de el personal, a luat parte alãturi de soldati la toate ostenelile si la toate primejdiile. Basilios îl birui pe Chrysocheir, dar nu putu cuceri puternica cetate Tephrike. în anul urmãtor, expeditia sa trecu de Eufrat, pânã sub zidurile cetãtii Melitene, pe care n-o putu lua. Pãtrunse atunci în interior, prefãcu în cenusã multe cetãti si biruind rezistenta dusmanilor, împãratul, încãrcat de o bogatã pradã, reveni în Capitalã triumfãtor, intrând pe Poarta de Aur, aclamat puternic de întreaga populatie, si oprindu-se la Sf. Sofia, cu scopul de a aduce multumiri lui Dumnezeu pentru biruinta sa22. El nu se putea linisti însã cît timp Chrysocheir era încã în viatã si pustia tinuturile imperiului. O
21 A. Vasiliev, Histoire de l'empire byzantin, I, p. 415.
22  Cedrenus, II, p. 208-209.
291
NICOLAE   BÃNESC U
nouã expeditie trimisã împotrivã-i îl zdrobi într-o luptã, la Bathyrryakos, la 874 si, fugãrit, Chrysocheir fu ucis de un grec care trãise la Curtea sa ca prizonier23. Rebelii, lipsiti fiind de un sef atât de energic, furã supusi cu totul si puterea lor nimicitã. Parte dintr-însii îsi gãsirã atunci refugiul în Armenia, parte intrarã în serviciul imperiului. Armatele imperiului cuprind trecãtorile din Taurus si Antitaurus, sau de asemenea drumurile strategice care duceau în Cilicia, campanii fericite furã conduse în Cappadocia si Cilicia. Pe la 885, un regat al Armeniei era reconstituit în favoarea lui Asot Bagratuni. Basilios îi trimise o coroanã regalã si fãcu un tratat de aliantã cu el, numindu-1 într-o scrisoare fiul sãu prea iubit.
Un fapt însemnat al domniei lui Basilios este zelul cu care el rãspândi crestinismul printre populatiile imperiului rãmase încã pãgâne pânã acum. Odatã cu influenta politicã pe coastele Dalmatiei, imperiul aducea acolo, cum am vãzut, si cealaltã armã a stãpânirii sale, religia crestinã, si Biserica Rãsãriteanã câstigã atunci acolo teren în paguba Curiei romane. Crestinismul pãtrunse acum si în Peloponez, unde urmasii vechilor greci ai Laconici, la sudul Taygetului, locuitorii din Maîna, care se pãstraserã pânã în vremea aceea pãgâni, primirã botezul.
5. Politica religioasã a lui Basilios
Pentru a ridica prestigiul imperiului în Occident, Basilios întelese cã numai pe mare putea sã-1 obtinã.
23 Lupta si fugãrirea lui Chrysocheir sînt descrise în amãnunt de Cedrenus, II p. 210-212.
292

De aceea refãcu flota. Situatia era criticã mai ales în apele Adriaticei, unde nu numai arabii erau atunci obisnuiti, ci împãratul se afla si în fata unui rival nou, Ludovic II, împãratul franc. Acesta ducea si el rãzboi contra arabilor. Toatã Italia crestinã urmãrea cu interes expeditia sa.
Basilios n-avea interes sã-l lase pe Ludovic, care opera în Apulia, sã-i alunge pe arabi pentru a-si aseza acolo stãpânirea sa. El propuse ajutorul flotei sale. Ni-cetas Ooryphas apãru atunci la Bari cu 400 nave. Cei doi suverani, gelosi unul pe altul, nu se întelegeau prea bine. Dar Basilios profitã de acest prilej pentru a-si întinde influenta asupra slavilor de la Adriatica. Legatii papei întorcându-se în Constantinopol, cãzurã în mâinile piratilor slavi. Basilios ordonã lui Ooryphas sã curete apele mãrii de acesti supãrãtori corsari. Acesta se achitã bine de misiunea sa si atunci narentanii si slavii acestei regiuni furã obligati a recunoaste dominatia bizantinã.
Ludovic II moare (august 875). Carol Plesuvul se zbãtea în lupte cu Ludovic Germanicul si fiul sãu Car-loman, iar Basilios lucrã activ în Italia si Dalmatia, în 877, Carloman era singur stãpân. Tatãl si unchiul sãu muriserã. El intrã în conflict cu croatii, care luptau pentru neatârnarea lor.
Ocuparea cetãtii Bari dãdea Bizantului o bazã de operatii în Adriatica. Basilios voi sã înlocuiascã pe coaste influenta Imperiului franc. Pentru a-i ataca pe croati, trebuia sã se asigure de slavii care erau pe teritoriul imperiului. Toate grupele de sârbi, chiar narentanii, se supuserã complet. Basilios trimise acolo misionari pentru a-i boteza pe cei ce încã nu erau
293

crestini. Suzeranitatea Bizantului se stabili repede pe tot teritoriul sârbesc si asupra triburilor ele pe coastã, pânã în Dalmatia. O oarecare autonomie le fu lãsatã, pentru cã, dupã mãrturia lui Porphyrogennetos, împãratul le lãsã printii lor. Slavii trebuiau sã-i dea contingente militare, în caz de lãzboi. în fata Tarentu-lui, la 880-885, strategul Procopios avea între soldati si slavi, LKA,oc6r|voi.
Influenta politicã bizantinã se oprea la frontiera Dalmatiei croate, unde pãtrunse influenta Romei, care va rãmâne pentru totdeauna.
In schimb, actiunea lui Basilios se întinde si asupra slavilor din imperiu. Ceea ce fãcu el pentru a-i civiliza si crestina constituie unul dintre cele mai frumoase capitole ale istoriei bizantine si ale Bisericii sale. El nu fãcu decât sã urmeze opera predecesorilor lui. Merse chiar mai departe. Crestinismul era asa de înaintat la aceste popoare, încât trebui sã constituie o ierarhie la acesti noi supusi ai imperiului. Invaziile si devastãrile care dezolaserã teritoriul bizantin reduseserã considerabil numãrul episcopatelor. Trebuiau restabilite si reorganizate. Printre cele ce apar sub Basilios, sunt unele care nu existau mai înainte si ele au nume slave. Ele apar în actele sinodului de la 879, erau în Macedonia, Thessalia, Thracia. Apoi si la slavii din Pelopo-nez (v. Notitiae episcopatuuni). Cu Basilios I viata religioasã se reface si în Peloponez. Sub domnia sa se refac episcopatele si ele apar în lista lui Leon Filosoful. (Lacedemonia, Methone, Korone, Volaina, tin de mitropolia de Patras; Volena e episcopie a slavilor Po-liani; altele tin de Corint: Maîna e nume slav).
294

în aceste împrejurãri, se deschide între Roma si Constantinopol a doua fazã a luptei, în jurul bulgarilor mai întâi.
loan VIII se sileste mereu a-1 întoarce pe Boris la Biserica Romei. Numeroase scrisori, ambasade au loc în tot timpul pontificatului sãu. Dar totul a fost în zadar, întrucât Boris rãmase credincios Bisericii Bizantului.
Erezia paulicianã. Materialul pentru originea, istoria începuturilor si principiile paulicienilor constã din cartea I a operei lui Pbotios asupra maniheilor si Istoria Manicheenilor de Petros Sikeliotes. Apoi, povestirea despre bogomili din Panoplia lui Eu-thymios Zigabenos. în 1849, Gieseler publicã un tratat al unui Abate Petru, continând o povestire asupra paulicienilor, similarã celei a lui Photios si P. Sikeliotes (cu care e identificat ca autor Abatele Petru). Publicarea Cronicii lui Georgios Monachos de cãtre Muralt (1859) aratã cã si aceasta a încorporat o povestire similarã.
Toate presupun un original din care derivã, direct sau indirect, dacã de fapt una din ele este izvorul comun. Chestiunea determinãrii raporturilor dintre aceste documente si originalul comun e complicatã.
Karapet Ter. Mkrttschian (în tratatul sãu Die Paulikiener im by-zantinischen Kaiserreiche und verwandte ketzerische Erscheinun-gen in Armenien, 1893) a clarificat aceastã chestiune, încearcã a proba cã Abatele Petru e cel mai vechi dintre izvoarele noastre (G. Monachos si Photios). Dupã Bwy24, iatã starea actualã a chestiunii: Izvorul original care schiteazã erezia paulicianã, originile si istoria ei, s-apierdut. Acest izvor a fost utilizat de G. Monachos (sec. al IX-lea), pãstrat în douã forme: în manuscris Coislinianus un extras mai scurt, în celãlalt manuscris si în textul lui Muralt, avem un text mai dezvoltat. Tratatul abatelui Petru a fost luat sau
l
Bury, ed. operei lui Gibbon, VI, nr. 6.
295

din editia a doua a lui Monachos, sau independent, din opera originalã. E probabil cã Photios a folosit opera originalã.
Problema lui Petros Sikeliotes este nerezolvatã. Declaratia sa cu privire la misiunea lui la Tephrike, intentia paulicienilor de Est de a trimite misionari în Bulgaria, precum si dedicatia operei lui cãtre Arhiepiscopul de Bulgaria, pun multe probleme greu de lãmurit. El spune cã a fost trimis de Mibail III la Tephrike pentru rãscumpãrarea captivilor. Dar titlul tratatului sãu e curios: netpo-u ZtKr|Xi(0TOt> îaiopioc... 7tpo0omojioir|i?eîaa cbq rcpoq TOV 'Ap-%ie;u0KOJtov BouXyapiccq. Cuvântul Kpoaco7io7toir|i5eîaa sugereazã cã asezarea istoricã a tratatului e nãscocitã. Ter-Mkrttschian si J. Friedrich (Der itrspriinglicbe bei Georgios Monachos nur teil-weise erhaltene Bericht iiber die Paulikianer. în Sitzungsberichte a Academiei Bavareze, 1896) neagã deopotrivã propagarea pauli-cianismului în Bulgaria la acea datã timpurie. Erezia aceasta n-a intrat în Bulgaria decât dupã moartea Sf. Clement al Bulgariei (916).
înrudirea doctrinelor bogomile cu cea paulicianã e evidentã. Dar n-a fost dovedit cã ele derivã istoriceste din paulicianism. Influenta paulicianã e de presupus.
O schismã se produse în secolul al X-lea în Biserica bogomilã™. Se rãspândise pãrerea cã Satan nu e contemporan cu Dumnezeu, ci o creatie ulterioarã, un înger cãzut. Aceastã pãrere prevala în Biserica bulgarã, dar dragovicii se agãtarã de vechiul dualism. Doctrina modificatã fu adoptatã ele cea mai mare parte a bogo-mililor din Vest (albigensii etc.), afarã de Toulouse si Albano, pe lacul ele Garda". C. Conybeare publicã (1898) textul armean si traducerea englezã a cãrtii paulicienilor de Thonrak în Armenia. Aceastã carte e intitulatã Cheia credintei, si e de la începutul secolului al IX-lea. Liturgia aceasta modificã considerabil vederile noastre cu privire la natura paulicianismului, care pare cã n-are a face cu marcionismul, ci ar fi o reînviere a adoptionismului, dupã care lisus a fost un om, pânã câncl în al treizecilea an al sãu a fost botezat de loan si Duhul Sfânt s-a coborât într-însul; atunci el deveni Fiul lui Dumnezeu. Doctrina a supravietuit în
2" C. Jirecek, Gesch. der Biilgaren, p. 213.
296

Spania pânã în secolul al VUI-lea si al IX-lea si aceasta sugereazã conjunctura cã a lâncezit în sudul Frantei, încât erezia catarilor si albigensilor nu a fost un bogomilism importat, ci o supravietuire veche localã. Conybeare crede cã a trãit de timpuriu în Peninsula Balcanicã, unde ea a fost baza bogomilismului. învãtatul englez crede cã pattlicienii, forma armeanã a paiilieniloi; derivã de la Paul de Samosata, ai cãrui aderenti erau cunoscuti grecilor în secolul al IV-lea ca pauliani. Gregorios Magistros (care în secolul al Xl-lea a fost însãrcinat de împãratul Constantin al IX-lea sã-i alunge pe paulicieni sau thonraki din Armenia imperialã), aratã legãtura lor cu Paul de Samosata. Conybeare sugereazã cã, goniti din imperiu, paulianii aflarã refugiu în Mesopotamia si în cele din urmã în regiunile mohamedane în genere, uncie erau tolerati. Ei au fost astfel pierduti timp de secole în ochii teologilor greci din Constantinopol si din alte mari centre. Când au apãrut din nou în extrema stângã a iconoclastilor, ei au fost introdusi din nou în cunostinta grecilor de armenii ortodocsi sau grecizati26.
Tot în aceastã epocã, primele asezãri de cãlugãri începurã a ocupa Muntele Atbos, care avea sã joace un rol atât ele mare în istoria Bisericii. Basilios dãdu în sprijinul lor un chrysobul (cea. 872) prin care hotãra ca toti cãlugãrii din diferitele asezãri la Athos, ca si cei de la Sf. loan Kolobos, sã fie liberi de orice încãlcare a preotilor si sã stãpâneascã regiunea Hierissos de la gâtul peninsulei, si grãdinile si viile de la Kamena. Alt chrysobullon din 873-874 pentru eremitii din Athos, prevedea ca acestia sã fie eliberati de orice sarcini si încãlcãri ale functionarilor si persoanelor private. De acum începe dezvoltarea vietii cãlugãresti la Athos, care sprijinitã în domniile urmãtoare, dotatã de împãrati
26 Pentru bogomili, v. Predica Presbiterului Cosnia, trad. de Al. Iordan, Universul, Bucuresti, 1938[6i. Cãtre sfârsitul secolului al X-lea (bulgar).
297
NICOLAE   BANESCU
cu averi, va ajunge a avea cea mai puternicã organizatie si a exercita o mare înrâurire asupra Ortodoxiei171.
6. Guvernãmântul intern al lui Basilios
Prin gloria armelor sale în afarã, prin mãsurile întelepte ale cîrmuirii înãuntru, Basilios dãdu o nouã strãlucire imperiului si-si asigurã încrederea poporului. Douã conspiratii se fãcuserã împotriva sa: a lui Symbatios, la începutul domniei, a lui Curcuas, la sfârsitul ei. Dar amândouã furã înãbusite si autorii lor crud pedepsiti. Basilios se arãtase de la început un mare protector al sãracilor, luând toate mãsurile pentru ocrotirea lor fatã de cei bogati si de fiscalitatea de obicei atât de abuzivã în Bizant. Dar Basilios nu se atinse nici de privilegiile marilor proprietari, ale acelor Stivatoi care stãpâneau de multe ori provincii întregi si considerabile. Cazul vãduvei din Patras Danielis, pe care 1-am schitat mai înainte, e foarte instructiv în aceastã privintã. Senatul, demnitarii erau respectati si se înconjurau de o suitã care rivaliza uneori cu aceea a Curtii. Obiceiurile feudale, care se întãreau atunci în Apus, se înfãtiseazã prin aceleasi influente si necesitãti si în Rãsãrit.
Dar în afarã de rânduiala bunã pe care a pus-o în administratie si justitie, în afarã de economia pe care a stiut sã o introducã în finante, Basilios dãdu un deosebit sprijin si artei; încât domnia lui este, în aceastã privintã, una dintre cele mai strãlucite, socotitã în genere drept a doua epocã de aur a artei bizantine. El a ridicat o multime de clãdiri ele folos obstesc, aziluri pentru bãtrâni, pentru sãraci, pentru bolnavi si a zidit si reparat un numãr foarte mare de biserici, pe care cro-
298

nicarii le însirã cu grijã, în amãnunt, ca pe o mare laudã a „slãvitului între împãrati" Basilios".
Douã dintre clãdirile acestea au atras mai cu seamã atentia prin strãlucirea si bogãtia decoratiunilor: palatul pe care Basilios 1-a adãugat vechilor constructii ale împãratilor si care se chema Kainurgion (Kaivo\)p-yiov) si noua bisericã Nea, 'EKK^rjaia, pe care o ridicã alãturi de palat si care fu o adevãratã Sfânta Sofia a acestei domnii.
Pentru noul Palat Kaivo\)pyiov, Basilios întrebuinta materialele cele mai pretioase. Mozaicuri splendide acopereau peretii, boltile, solul, o decoratie strãlucitã împodobea sãlile. Una era sustinutã de 16 coloane, dintre care opt ele marmurã verde de Thessalia si sase de onix, acoperite de ramuri de vitã sculptate si animale de tot felul. Cele din urmã douã coloane, tot din onix, aveau suprafata brãzdatã de caneluri în spiralã, care le dãdeau o înfãtisare din cele mai plãcute. Deasupra acestor coloane, pânã la boltã si în absida de la Rãsãrit, erau frumoase mozaicuri pe fond de aur, în-fãtisându-1 pe Basilios, stând înconjurat de rãzboinicii care luptaserã sub ordinele sale. Ei îi prezintã, drept daruri, orasele pe care el le cucerise. Pe boltã se înfãtisau isprãvile herculeene ale lui Basilios (TOC TOV Baailecoq 'HpctK/lEia aGXa), rãzboaiele si biruintele sale, faptele lui pentru fericirea poporului. De o frumusete neîntrecutã era însã camera de culcare (KOI-Tobv). Pe pardoseala sa era un splendid mozaic, în mijlocul ei, un pãun în toatã strãlucirea culorilor sale,
-~  Viata împãratului Basilios Macedoneanul,  adãugatã la Teoph. Cont. (Bonn), p. 321 si urm.
299
NICOLAF.   BANESCU
închis într-un cerc de marmurã carianã. De acolo plecau raze care ajung la un cerc mai mare; si dincolo de acest cerc, ca niste râuri de marmurã verde ele Thessa-lia se desfãsurau cãtre cele patru unghiuri ale camerei. Patru vulturi, de asemenea în mozaic, împodobeau de cele patru pãrti pardoseala atât de bine imitati, încât ai fi crezut cã sunt vii si gata sã zboare, afirmã Porphyro-gennetos, care ne face aceastã descriere28. Pãrtile de jos ale peretilor, acoperite de „plãci de sticlã policromã", fermecau ochii prin diversitatea florilor. Partea de sus, împodobitã ele mozaicuri, în care se desfãceau pe un fond aurit chipurile lui Basilios si al sotiei sale Eudokia, asezati pe tronuri, în costumul imperial, cu coroanele pe cap. împrejurul lor se însirã, „ca stele strãlucitoare", copiii lor, în acelasi costum, tinând în mâinile lor cãrti sfinte (TO)J.OX)(; rât detcct evTo^aq 7tLpiL%ovTag). Tavanul strãlucea de aur: în mijlocul sãu, crucea, de culoare verde si în jurul ei „ca stelele pe cer" iarãsi chipurile suveranilor si ale copiilor lor, care-si înãltau mâinile cãtre Dumnezeu si cãtre cruce. Biserica nouã, f| Nea181, era una dintre minunile artei bizantine; ea rivaliza prin frumusete si bogãtie cu marea bisericã a lui lustinian. Porphyrogennetos ne spune cã împãratul o oferi lui Christos „ca pe o mireasã preafrumoasã, împodobitã de mãrgãritare, de aur si de argint, gãtitã cu tot felul de marmure multicolore, cu mozaicuri si cu vesmântul tesãturilor de mãtase." Plãci ele bronz aurit acopereau cupolele pe dinafarã. Aurul si argintul strãluceau pretutindeni înãuntru; marmurele cele mai pretioase împodobeau,
-" în Viata lui Basilios Macedoneanul, adãugatã la Theoph. Cont. (ed. Bonn), p. 332-333.
300

în savante combinatii, peretii si pardoseala. Cupolele „scânteiau de aur si de chipuri, ca cerul acoperit de stele", în cupola principalã, un mozaic splendid îl înfãtisa pe Christos, înconjurat de îngeri; Sfânta Fecioarã trona în absidã, un cor ele Apostoli, ele martiri, de profeti si de patriarhi împodobea zidurile bisericii29.
7. Opera legislativã a lui Basilios
Basilios I a avut si o însemnatã operã de legiuitor191. Motivele care 1-au îndemnat erau douã: primul, de ordin legislativ, care e amintit de biograful sãu, era acela de a risipi obscuritatea si confuzia care stãpânea în dreptul civil, ca un rezultat al ordonantelor bune si rele, si nesiguranta în privinta legilor abrogate si a celor încã în vigoare. Al doilea motiv, de ordin politic, e numit în Introducerea la Procheiron si într-un pasaj din Epanagoge, douã dintre operele lui Basilios: era acela de a înlocui cu opere editate sub auspiciile lui Ecloga iconoclastilor, împotriva cãrora Basilios a avut o urã care se trãdeazã în judecata pe care o exprimã asupra acestei opere, care e o „rãsturnare a legilor bune". Scopul sãu a fost de a reabilita legislatia lui lusti-nian, pe care legiuitorii o pãrãsiserã tot mai mult.
Mai întâi, Basilios a publicat un Manual de introducere la stiinta dreptului, npo^eipoc; vofioq (Lex Ma-nualis) sau Procheiron, promulgat între 870-879 ele el si de fiii sãi Constantin si Leon (înteleptul). Acest manual constã din texte care aveau o aplicare curentã. El a fost adesea comparat cu Institutele, elin care a folosit
29 V. C. Bayet, L'Art bizantin, Paris, ed. a 3-a, p. 141-144.
301
NICOLAF.   BÃNF.SCU
mult, bazat pe traduceri grecesti si comentarii ale operelor lui lustinian. în a doua parte se reproduc prevederi din Ecloga. Putine inovatii sunt datorate lui Basi-lios. Are 40 de titluri: logodnã si cãsãtorie, obligatii, mosteniri, drept public. S-a bucurat de o mare reputatie printre locuitorii civili si printre canonistii Bisericilor grecesti si rusesti.
A doua operã a fost de asemenea un manual de legi, 'ETCOcvaycoyfi TWV vojicov, publicat în numele lui Basi-lios, Leon si Alexandru între 879-886. Acesta constituie o schitã a unei a doua editii a manualului Prochiron, ca si introducerea la opera care trebuia sã fie, dupã Basilios, lucrarea sa principalã: 'AvaK(rr}apcn<; TCOV TiaXairâv vojicov (Repurgatio veterum leguni), o colectie de legi învechite, împãrtitã în 40 de cãrti. Ea are 40 titluri, ce corespund în genere cu acelea din Prochiron. Trebuia sã fie o revizuire a cãrtilor de drept ale lui lustinian si trebuia sã aparã în greceste cu întregiri din noile legiuiri. Ea însemna, ca si aceea, o întoarcere la prevederile legislatiei lui lustinian. în privinta acestei opere care nu s-a pãstrat, existã o mare nesigurantã: unii învãtati socotesc cã a fost de fapt executatã sub domnia lui Basilios, desi existã unele îndoieli asupra scopului, fiindcã în Prochiron se vorbeste despre o operã în 60 cãrti, pe când Epanagoge ne vorbeste de una în 40. Collinet crede mai probabil cã n-a fost promulgatã de Basilios, ci a servit de bazã Basili-celor promulgate de Leon VI.
Epanagoge reproduce în mare parte Prochiron, are însã în materia sa si schimbãri. Dar are si pãrti cu totul noi si însemnate, care se ocupã cu drepturile împãratului si ale patriarhului, cu atributiile diferitilor demnitari laici si religiosi. E caracteristic cã doctrina
302

raportului între imperium si sacerdotium îsi aflã aici expresia clasicã. Statul este socotit o unitate a diferitelor pãrti ce-1 alcãtuiesc; peste toate se ridicã împãratul si patriarhul, cele douã cãpetenii ale lumii (oikume-ne), care se îngrijesc de binele material si moral al supusilor.
Astfel, sub toate raporturile, domnia lui Basilios I este una dintre cele mai însemnate. Când el muri, la 29 august 886, panegiristul sãu împãrãtesc putea zice, pe drept cuvânt, cã administrase imperiul în chipul cel mai bun, apurcoc p.ev TOC TioXvciKa 5iai3etq, cã dãduse armatelor strãlucire, cã lãrgise hotarele imperiului si alungase nedreptatea si violenta din mijlocul supusilor sãi (nXa'C'Ovaq |j,ev ta opia Tfjt âp%f|c;, âSticiav Se Kod |3iav e^eXdaaq ccrto TOÎ) wrriKOO'D TtavTot); el putea sã-i aplice versul atât de potrivit al lui Homer: „rege bun si brav luptãtor".
Un accident, la o vânãtoare din jurul Constantino-polului, pricinui moartea marelui împãrat. Pornind în goana calului dupã un cerb enorm care-i iesise înainte, Basilios, ajungându-1 din urmã, se gãtea a-1 izbi cu sabia, când animalul imperial se întoarse repezindu-se asupra calului, în apãrare. O ramurã a coarnelor sale mari se prinse atunci de cingãtoarea împãratului si, când cerbul o luã la fugã, împãratul fu smuls de pe cal si târât în goana nebunã a animalului. Multã vreme se tinu suita lui Basilios dupã cerb, fãrã a-1 putea încolti, pânã ce câtiva soldati izbutirã a-i tãia calea si unul izbi atunci cu sabia cingãtoarea de care spânzura împãratul. Acesta cãzu în nesimtire pe pãmânt, fu ridicat si dus în Palat, unde, dupã opt zile, muri la 29 august 886, în vârstã de 74 de ani.
303

B.
LEONVI
Leon W (30 august 886-11 mai 912). Lui Basilios îi urmarã la domnie fiii sãi, Leon si Alexandru. Fiindcã cel din urmã era un vicios, care-si petrecea toatã vremea în chefuri, imperiul rãmase de fapt în mâinile lui Leon, si acesta îl si înlãturã, în anul 904, pe fratele sãu de la domnie.
Leon n-avea marile însusiri ale tatãlui sãu. El era, înainte de toate, un literat. Elev al vestitului Photios, cãpãtase de la acesta gustul culturii clasice. Natura sa plãpândã îl fãcea sã se tinã departe de actiunile militare; a trãit în palat, ocupat cu studiile, chestiuni de ceremonial si intrigi de curte, supus influentei favoritilor sãi - Zautzes si Samonas. Scrierile pe care ni le-a lãsat reprezintã poezii, opere de edificatie moralã, cuvântãri la marile serbãri religioase, o cuvântare fu-nebrãlâ moartea lui Basilios P°, o culegere de oracole, în care prezice soarta viitoare a imperiului. Ea s-a bucurat de mare atentie în lumea bizantinã. Din prici-
30 A. Vogt si I. Hausherr, S. I:, Oraison funebre deBasilel°r f>ar son file Leon VI leSage, „Orientalia Christiana", voi. XXVI, l Roma, 1932. Semnalat întâia oarã de D. Serrys (BZ, 12, 1903). Autorii au aflat manuscrisul în mãnãstirea Vatopecli si 1-au editat dupã fotografii. Dicursul eTtitcxcpioc; a fost tinut de Leon a doua zi dupã moartea lui Basilios, si dacã n-aduce lucruri noi asupra domniei lui, cuprinde însã câteva date privitoare la Leon VI.
304

na acestei aplecãri cãtre studiu, el a fost supranumit „înteleptul" sau „Filosoful" (aocpoq, cpiAoacxpcx;).
Imperiul avu sã sufere prin urmare în cursul domniei sale multe înfrângeri si nenorociri din partea dusmanilor, care îl atacarã acum cu o deosebitã furie. Domnia sa e totusi importantã în istoria bizantinã prin opera legislativã, prin reorganizarea administratiei si a ierarhiei religioase, prin energia cu care a lucrat pentru consolidarea dinastiei.
înãuntru, Leon se amestecã de la început în afacerile Bisericii, silindu-1 pe Photios sã se retragã din Scaunul de patriarh si punându-1 pe propriul sãu frate, Stephanos, ele la 18 decembrie 886 pânã la 17/18 mai 893, un tânãr ele vreo 18 ani, în fruntea Bisericii. Sub urmasul acestuia, Antonius Cauleas (august 893-12 februarie 901) se tinu un Sinod cu legati ai papei, care aduse împãcarea partidei lui Stylianus cu Biserica oficialã si restabili întelegerea cu Biserica Romanã, Biserica Bizantinã recunoscând sinodul din Ravenna, care recunoscuse la rândul ei hirotonirile lui Formosus.
în afarã de acestea, domnia lui Leon fu cu totul nefericitã.
a.  Se precizeazã data nasterii lui: începutul lui octombrie 864.
b.  Ne face sã credem cã nu era bastard, cum s-a socotit (fiul lui Mihail III si al Ingerinei). Vorbeste în termeni foarte aspri despre Mihail III si foarte bine despre Basilios si Ingerina. Cãsãtoria acestora a avut loc, cum rezultã din discursul lui Leon, cãtre 858.
c.  în privinta ajungerii la tron a lui Basilios, povestirea lui Leon concordã cu ceea ce se spune în Vita Basilii.
305
NICOLAE   BANESCU
1. Luptele cu bulgarii lui Simeon
Bulgarii ajung acum o mare primejdie pentru Bizant. tarul Boris-Michail se retrãsese, în 888, într-o mãnãstire si lãsase tronul fiului sãu mai mare, Vladi-mir. Acesta cãzu victima unei reactiuni pãgâne (893) si atunci se ridicã în fruntea statului fratele sãu mai mic, Symeon (893-927). Acesta e cel mai însemnat cârmui-tor pe care 1-au dat bulgarii. Din cauza unei greseli a lui Leon al VI, Symeon rupse pacea cu bizantinii, ridicã armele asupra lor si dezlãntui un rãzboi care tinu, cu mici întreruperi, 30 de ani si în care existenta Constantinopolului fu pusã adesea în cumpãnã. Motivul care aduse aceastã rupturã era o afacere de comert. Doi negustori greci, lacomi de câstig, sprijiniti de Musokios eunucul, favoritul lui Zautzes, foarte influent atunci la Curte, înãltat de Leon la demnitatea de paaiXeoTTOCTGOp3' („Tatãl împãratului", fiindcã o luase în palat pe fiica acestuia Zoe), obtinurã monopolul comertului cu bulgarii si în acelasi timp si strãmutarea pietei acestui comert de la Constantinopol, unde fusese pânã atunci, la Thessalonic. Apoi, cei cloi greci îi încãrcarã pe negustorii bulgari cu mari contributii. Symeon, primind plângerea supusilor sãi, interveni la Bizant, clar Leon nu-i dãdu satisfactie. Atunci tarul, care crescuse la Constantinopol, unde cunoscuse de aproape strãlucirea imperiului, clar si slãbiciunea sa, declarã rãzboiul. Cele mai bune trupe ale împãratului se aflau cu Nikephoros Phokas în Asia. Armata pe care Leon al Vl-lea o trimise împotriva lui Symeon, condusã de Krinites si de armeanul Kurtikes, nãvãli în
Theoph. Cont., p. 357.
306

Thracia, fu învinsã, iar prinsii, cu nasul tãiat, furã trimisi împãratului32.
Leon, dupã vechiul obicei al diplomatiei bizantine, cãutã atunci sã se apere cu ajutorul unuia dintre neamurile strãine care se aflau dincolo de hotarele imperiului. Am vãzut cã popoarele din imensul tinut dintre Caspica si Carpati erau îndeosebi obiectul acestei politici dibace a Cancelariei bizantine. Puterea chazarilor, multã vreme prietenii imperiului, era atunci în decãdere. Dusmanii chazarilor erau rusii, apãruti de curând în acele locuri, si mai cu seamã pecenegii. Acestia, asezati pe cursul superior al fluviului Volga, amenintati de chazari si uzi, pãtrunseserã în secolul al IX-lea cãtre Apus, asezându-se, pe socoteala chazarilor si a neamurilor învecinate, pe cursul de jos si de mijloc al Nipru-lui. De aici, ei rãspândirã groaza printre celelalte neamuri barbare si ajunserã, de la Leon VI încoace, un nou factor, deosebit de însemnat, în socotelile diplomatiei bizantine. Dar nu de acestia se folosi atunci Leon VI, ci de un alt popor din pãrtile acelea, sãlbatic cu desãvârsire, strãin de orice culturã, anume de maghiari.
Izvoarele principale pentru istoria ungurilor.
înainte de stabilirea lor în Ungaria, sunt (1) Leon, TCXKTIKOC, c. 18 § 45 si urm.; Const. Porphyrogenetul, De adm.imp., c. 38, 39, 40; (2) stirile lui Ibn Rusta, care scrie la 912-913, si alti scriitori arabi; (3) unele însemnãri în cronicile clin Apus, clin secolul al IX-lea; (4) traditii în cronicile indigene ale Ungariei.
12 Ibidem, p. 358.      ,.,,••
307
NICOLAF.   BANESCU
Chestiunile principale discutate cu privire la unguri si antichitatea lor sunt douã: cu privire la afinitatea lor etnicã si cu privire la drumul pribegiei lor de la locuinta cea mai primitivã pânã la aparitia lor între Nipru si Dunãre.
în privinta pozitiei lor etnice, unii i-au considerat turci, altii /mm. Limba lor cuprinde ambele elemente. Cei care-i considerã turci explicã partea finnicã a vocabularului printr-o lungã sedere în vecinãtatea vogu-lilor si a ostiacilor. Cei care îi socotesc frati cu vogulii, ostiacii si finnii, explicã elementul turcesc prin împrumut în cursa pribegirilor lor.
Pare mai probabil cã maghiarii locuiau într-o vreme în lugria, în regiunea Irtâs, unde erau vecini cu vogulii. Ei au emigrat la Sud si la începutul secolului al IX-lea s-au asezat în imperiul chazarilor si s-au amestecat cu un trib chazar numit kabari^, care au devenit parte din natia ungarã. Acesti kabari, dupã Porphyro-gennetos, i-au învãtat pe unguri limba chazarilor. înainte de încorporarea kabarilor, ungurii au fost înrâuriti serios de influenta vecinilor turci.
Dupã Porphyrogennetos, ungurii au locuit numai trei anim „Lebedia, lângã Khazaria". Aceastã tarã, Le-bedia, era probabil între Don si Nipru, si s-a presupus cã data sederii lor a fost între 830 si 840, fiindcã în domnia lui Theophilos, pe la 837-839 apar întâia oarã la orizontul Imperiului bizantin34, când sunt numiti Ouyypoi, Oftvvoi si To'DpKOi. Dar „trei ani" la Porphyrogennetos e, desigur, o gresealã. Poate fi o eroare pentru 33 sau 30, sau mai mult. în orice caz, sederea
33 Porphyrogennetos, c. 39-
M Cf. Simeon Magister, p. 818 ed. Bonn.
308

în Lebedia a fost mai lungã de 3 ani. în secolul al IX-lea, pecenegii îi alungã pe unguri spre Vest si ei se stabilesc în Atelkuzu („între râuri"), cum numeau ei tara dintre Nipru si Dunãre. Vestberg pune data acestei migratii la 825, iar Bury mai târziu, pe la 860.
Aceiasi dusmani care i-au alungat pe unguri din Lebedia îi alungã din nou si din Atelkuzu. Pecenegii erau atunci asupriti de un atac combinat al chazarilor si uzilor. Ei trec Niprul, îi clizlocã pe unguri, care au fost împinsi spre Vest. si aceasta a fost cauza asezãrii lor în Ungaria modernã. Evenimentul s-a întâmplat cu 55 de ani înainte de a scrie Porphyrogennetos opera sa De administrando imperio, probabil în 896 sau 897.
Numele de maghiar a fost mai întâi numele unui singur trib, înainte de a se întinde la tot poporul. si al treilea dintre cele opt triburi enumerate de Constantin Porphyrogenetul (c. 40) era acela zis Megeri (TCCU Msyepri). în alt loc (c. 37), Constantin pomeneste de Md^apot ca locuind în secolul al IX-lea lângã fluviul Ural, când erau vecini cu pecenegii; dar fãrã nici o sugestie cã ar fi identici cu ungurii, pe care totdeauna îi numeste turci. Bury bãnuieste cã ar fi vorba de baskiri. învãtatii unguri aflã alte urme ale numelui de maghiari între Marea Neagrã si Caspica. Atunci erau douã sate numite Majar, în vecinãtate cu Derbend35.
Maghiarii nu locuiau de curând în regiunea celor cinci fluvii, Nipru, Bug, Nistru, Prut si siret, si mai înainte n-au locuit între Don si Cuban. Aceasta se bazeazã pe o falsã lecturã în textul grec De adm. imp., unde se citeste trei ani în loc de 300 ani! si pe o alta
Bury, ed. Gibbon, voi. VI, Appendix 21, 13.
309

într-un text oriental, în care s-a recunoscut numele Kuban în loc de Dunãre.
Izvorul oriental este mai mult sau mai putin deformat în Ibn Rusta, al Bakii, Gardizi si Hudud-al-'Alam.
Gardizi vorbeste de fluviul din stânga al tinutului maghiarilor (Dunãrea), spune cã acolo, în directia slavilor, e un trib din Rum, crestini, numiti N.n.d.r. Hu-dud are termenul Vn.nd.r. La Massudi e V.l.nd.r. Gardizi e cel mai bun martor, si acesti Nandar sau Nandarin sunt grupa aceea de macedoneni târâti de Krum dupã luarea Adrianopolei (813) la nordul gurilor Dunãrii, unde rãmaserã pânã la 836-837. Ungurii erau, se stie, acolo, în vecinãtate.
Deci nandarin sunt adrianitii (fiindcã cei mai multi captivi veniserã din Adrianopol).
ZocpapTOidcacpaXoi de la Porphyrogenetul, numele unui trib oriental al ungurilor (To'OpKoi la el) se explicã acum: Ea(3apTOi = sabinii. "AacpaXoi sînt spali, Spori (si. „spolin"), identificati de Vernadsky - concluzia lui Gregoire:
„Les Hongrois sont la resultante d'une synthese se-culaire, elaboree du Vie au IXe siecle dans la vaste re-gion qui va du Don au Danube, et dont Ies ingre-dients sont diverses tribus turques et non turques, en pârtie comprises deja dans l'empire des Huns, et par-mi lesquelles Ies spori ou spali etaient assez impor-tants pour avoir laisse leur nom, dans la memoire des hommes â la nation magyare toute entiere et ã une race de geants fabuleux. En tout cas Ies "AacpocXov sont Ies Spali et ceux-ci Ies Ispolin."36
* H. Gregoire, L'habitat „primitif" desMagyars Tomocpodoi, „Byzantion", XIII (1938), p. 267-278.
310

Numiti de bizantini „turci" (ToiipKoi), maghiarii, un popor finnic nomad, din stepele de dincolo de Volga, veniserã la Don si se alipiserã de chazari. Nemaipu-tând suferi jugul acestora, ei trecurã, în secolul al IX-lea, în Atelkuzu, vechiul „unghi", între Nistru, Gurile Dunãrii si siret, venind în vecinãtate cu bulgarii. De aici ei se aruncau în nãvãliri asupra popoarelor vecine. Când regele german Arnulf porni rãzboiul în 892 asupra lui Svatopluk, printul Moraviei Mari, o hoardã maghiarã, pe atunci în Ungaria, pradã Marea Moravie.
Maghiarii sunt atrasi de bizantini de partea lor37. Ni-ketas Skleros, patrikios, trimise ambasadã la unguri, în Atelkuzu, circa 894, iar flota bizantinã trece peste Dunãre, în Bulgaria, un mare numãr dintr-însii. Sime-on, bãtut de mai multe ori, se închide în Durostor si tara lui e pustiitã pânã la Preslav. Nikephoros Phokas, rechemat din Italia, conduce armata de uscat contra bulgarilor, în timp ce Eustatbios, comandantul flotei imperiale, bloca gurile Dunãrii. Pentru a se apãra, Si-meon ceru pacea, îi atrase apoi de partea sa pe pecenegi si, în timpul unei expeditii a ungurilor în Panno-nia, se aruncã împreunã cu pecenegii asupra celor rãmasi în Basarabia, mãcelãrindu-i în mare parte si tâ-rându-i pe ceilalti în captivitate. Lucrul acesta avu o
37 Dolger, Regesten, nr. 519 p. 63. Despre originea si migratia ungarã, v. J. Moravcsik, Zur Gesch. der Onoguren, „Ungarische Jahrbucher", 10 (1930); C.A. Macartney, TheMagyars in theNinth Century, Cambridge, 1930. Cf. Runcimen, A History of The First Bulgarian Empire, Londra, 1930. Zlatarski, Geschichte der Bulga-ren. Rambaud, Hellenes et Bulgares au Xe siecle, Etude sur l'his-toire byzantine, 1912.
311

urmare dintre cele mai însemnate. Pecenegii ajunseserã acum la Gurile Dunãrii, iar maghiarii furã nevoiti a-si pãrãsi pentru totdeauna vechile lor locuri si a se strãmuta în tinutul dintre Dunãre si Tisa, unde-si alcã-tuirã definitiv statul lor barbar (895-896), De aici se re-pezeau de-acum în prãdalnicele lor nãvãliri asupra popoarelor vecine. De la data aceasta începu soarta tragicã a Moraviei, slãbite dupã moartea lui Svatopluc (894), populatia ei slavã fiind în mare parte supusã de unguri. Acestia îi despãrtirã acum pentru totdeauna pe slavii de Nord de cei de la Sud. Simeon îi bate si pe bizantini la Bulgarophygon (896). La 904 se ajunse în sfârsit la pace cu Simeon. O întreagã corespondentã a lui Nikolaos Mystikos ni s-a pãstrat cãtre el1101. Patriarhul îi face mereu mustrãri pentru sângele vãrsat în zadar de douã popoare crestine si-1 îndeamnã la pace. Pânã la moartea lui Leon VI (912), pacea rãmase netulburatã între bulgari si bizantini. Cultura crestinã bizantinã pãtrunse acum în Bulgaria si domnia lui Simeon e socotitã ca adevãrata epocã de aur a literaturii bulgare.
2. Luptele cu arabii
Tot atât de incapabilã se arãtã domnia lui Leon VI fatã de atacurile arabilor, în Sicilia si Italia de Sud imperiul suferi însemnate pierderi, în 889, bizantinii suferã o mare înfrângere la Mylae, din partea africanilor, în 901, ei pierd Rhegion, iar în august 902, Taurome-nion, cel din urmã punct de sprijin al stãpânirii lor în Sicilia. Bari cade, pentru un timp, în mâinile longo-barzilor clin Benevent.
312

Luptele cu arabii în est. Frontiera asiaticã a fost, în genere, apãratã cu succes. Generali distinsi, aventurieri armeni, în pãrtile de la frontierã, luptã cu îndrãznealã împotriva arabilor si teritoriile smulse de la acestia sunt organizate de împãrat într-o serie de cli-suri si turme, dintre care unele vor deveni apoi adevãrate theme.
G. Honigmann'9 a precizat dupã izvoarele orientale si bizantine aceste noi creatiuni ale lui Leon VI.
Erau mai multi armeni fugari la Melitene: Mleh (Me-lias la Bizant), trei frati, anume: Wasak, Krikorikios si Pazunes, în special unul Ismael. Ei scriu împãratului si strategului de Charsianon sã li se dea feude prin chrysobul, ca sã intre în serviciul imperiului. si li se dã. Cei trei frati se asazã în Larissa (din thema Sebas-teia, la nord-est de Charsianon).
Wasak devine klisurarh în Larissa.
Ismael ajunge klisurarch în Symposion (pustie în apropiere de Lykandos).
Melias devine turmarch în Euphrateia.
Melias cuceri apoi castrul Lykandos si se asezã aici, Leon o face cleisurã. Apoi pãtrunse în muntele Tza-mandos si ridicã acolo o fortãreatã, care devine de asemenea o cleisurã. Leon fãcu si din Symposion un turmarchat.
La începutul domniei lui Constantin VII si a mamei sale Zoe, Lykandos devine o strategis (themã), iar clei-
38 G. Honigmann, Die Ostgrenze des byzant. Reiches von 363 bis 1071. Nach griechischen, arabischen, syrischen und armenis-chen Quellen („Corpus Bruxellense hist. byz.", 3; A.A. Vasiliev, Byzance et Ies Arabes, t. III., Bruxelles, 1935), p. 64-93.
313

surarhul Melias fu pus în fruntea ei strateg. Tot asa în-temeie Leon VI în Est noua themã Mesopotamia, care n-are a face cu vechea Mesopotamie, ci era formatã clin districtul armean TO Teicfjg (Degik), pe Euphrat, la nord ele vãrsarea lui Arcani. în Vest, situatia a fost mai rea: Rhegion cade la 901, Taurcmenion la 902, si cu aceasta soarta Siciliei fu pecetluitã.
Numai fatã de piratii din Creta imperiul, în lipsa unei flote puternice, n-a putut opune o rezistentã biruitoare. Incursiunile lor iau acum un caracter dintre cele mai sãlbatice. Câtiva renegati energici si cruzi se pun în serviciul lor ca amirali.
Cel mai vestit a fost Leon din Tripoli. Se nãscuse din pãrinti crestini în Attalia Pamphyliei, dar îsi renegase credinta si se asezase la Tripolis în Syria, trecând la mohamedanism. în 904, el porni din Tarsos cu o flotã de 54 de corãbii, fiecare purtând câte 200 de oameni, în afarã de ofiteri si putine trupe alese.
Flota bizantinã n-a îndrãznit, slabã cum era, sã-i întâmpine pe corsari, s-a retras, cãutând adãpost în Hel-lespont si lãsând Egeea în prada dusmanului. Arabii au atacat Tbessalonicul, a doua cetate a imperiului prin bogãtia si locuitorii sãi. Era întãrit puternic mai înainte, dar acum se neglijaserã fortificatiile si în oras aproape cã nu era o garnizoanã de trupe regulate. Zidul cãtre mare era prea jos. împãratul a trimis mai multi ofiteri, Petronas, Leoniketas, care n-au putut face nimic, populatia fiind si ea indolentã si punân-clu-si toatã nãdejdea în Sf. Dimitrie, ce le mai scãpase cetatea de atacurile slavilor. La 29 iulie 904, dupã clouã zile de luptã, piratii pãtrund în oras, unde are
314

loc un mãcel îngrozitor. Douãzeci si douã de mii de captivi sunt vânduti pe pietele Orientului1111.
Himerios, comandantul flotei imperiale, merge în 911 cu o mare flotã contra piratilor, în Cretas9. Dar nu face nimic si e respins în apele din Samos.
si mai grele sunt acum loviturile venite din partea piratilor arabi din Creta. Sub conducerea unor renegati energici si cruzi, incursiunile lor au, la sfârsitul secolului al IX-lea si la începutul celui de-al X-lea, un caracter dintre cele mai sãlbatice, în 888, amiralul emirului din Creta, renegatul Leon din Tripolis (originar din Attaleia), pustieste insula Samos, în 902, un altul, Damianos, pradã si dãrâmã bogatul oras Deme-trias, în thema Hellas, pe tãrmul Golfului Pagasitic. O încercare nereusitã a bizantinilor împotriva Cretei îl hotãrî pe Leon din Tripolis a întreprinde asediul Thes-salonicului, o mare îndrãznealã, datã fiind multimea locuitorilor acestui oras, al doilea din imperiu, si întãririle sale solide, de care se frânseserã mai înainte atacurile atâtor barbari, întãririle acestea aveau însã un punct slab: partea dinspre Mare fusese bine pãzitã de flota bizantinã. Acum însã flota aceasta era în decãdere, piratii stãpâneau de fapt Egeea si atacul pe mare fu de astã datã hotãrâtor. Numai cu 54 de corãbii, în care erau îmbarcati mai ales „etiopieni", apãru Leon din Tripolis în fata orasului, la 29 iulie 904 si, dupã un asalt de douã zile numai, piratii pãtrunserã înãuntru dinspre mare. Ei fãcurã un mãcel îngrozitor, luarã o pradã bogatã si vreo 22.000 de lo-
39 Data fixatã de R.H. Dolley, The Historical Significance ofthe Translation of St. Lazarosfrom Kypros to Byzantion, în „Byzantion", t. XIX (1949), p. 71 (Revised Chronology).
315
NICOLAE  BANESCU
cuitori în captivitate. Un contemporan, loannes Came-niates, preot în acel oras, prizonier la arabi, de unde izbuteste mai târziu sã scape, ne-a lãsat o descriere miscãtoare a faptei îndrãznete a piratilor din Creta*1.
Aceastã cucerire a Thessalonicului e mentionatã de istoricii arabi. si învãtatii moderni i-au înregistrat, clar Gregoire a semnalat de curând si un izvor arab contemporan cu evenimentul, scrisoarea lui Aba Mã 'dan din Raqqa, transmitând din Tarsos, dupã stirile primite, vestea victoriei lui Gulam Zurafa (Leon de Tripolis) în expeditia asupra romanilor la orasul Antakiya, uncie a ucis 5-000 de oameni, a fãcut tot atâtia prizonieri, a eliberat 4.000 de prizonieri musulmani si le-a luat romanilor 60 de corãbii, pe care a încãrcat argintul, aurul, mãrfurile si sclavii ridicati. Gregoire aratã cã numele orasului a fost corectat de A. Vasiliev în cel de Antakiya (= Attalia), ceea ce 1-a fãcut sã creadã cã Leon de Tripolis a cucerit mai înainte acest oras în Asia Micã, dar aceastã cucerire trebuie stearsã din istoria operatiilor preliminare ale lui Leon de Tripoli, dupã Gregoire, cãci în realitate numele orasului trebuie corectat în Salunikiya sau ten (ii\v) Salunikiya.
Himerios izbuti însã a cuceri Cyprul din mâinile arabilor. Expeditia sa începu în vara anului 9064'.
•"' De excîdio Thessalonicensi, editatã împreunã cu Theophanes Continuatus (Bonn), p. 487-600.
H. Gregoire, Le communique arabe sur la prise de Thessalo-nique (904), în „Byzantion", t. XXII (1952), p. 373-378.
41 Art. Doiley, Oleg's mytbical campaign against Constanti-nople, în „Bull. Ac. Roy. Belg." XXXV, (1949), p. 106-130.
Doiley a stabilit cã Byzantinii au cucerit Cypmlîn ultima parte a domniei lui Leon VI. Cucerirea a fost întreprinsã de logothe-
316
ISTORIA   IMPERIULUI  BIZANTIN
3. (Disputa tetragamiei]
într-o vreme atât de crâncenã, împãratul, incapabil de a conduce ca Basilios actiunea de apãrare a imperiului, era preocupat mai cu seamã de interesele sale particulare si scandaliza, cu numeroasele sale cãsãtorii, Biserica. El fusese mai întâi cãsãtorit cu Theopha-no, o femeie pioasã, care niciodatã nu tinu la el si pe care nici el n-o iubi. El nu se sfii de a o aduce în Palat pe frumoasa fiicã a lui Zautzes, pe care tinea s-o ia de sotie, în dorinta lui de a avea un mostenitor care sã asigure dinastia. Zautzes fu atunci ridicat la rangul înalt de „tatã al împãratului". Dar Leon VI nu-si putea realiza dorinta de a o încorona pe Zoe, cât timp trãia Theophano. Când însã aceasta muri, în noiembrie 897, el celebrã cãsãtoria (898). Dar nenorocul îl urmãrea, la sfârsitul anului 899, împãrãteasa muri si Leon trebui sã se gândeascã la o a treia cãsãtorie. Canoanele Bisericii opreau hotãrât un asemenea lucru, împãratul birui însã toate rezistentele si în vara anului 900 luã o a treia sotie, o asiaticã, pe Eudokia Baiane. Dar dupã un an, basilissa murea nãscând un copil, care a murit, si tronul rãmânea iarãsi fãrã mostenitor. Chestiunea lua acum o gravitate exceptionalã, cãci a patra cãsãtorie era socotitã pur si simplu o nelegiuire.
tul Himerios, care si-a deschis atacul în vara anului 906, si noua provincie a rãmas în mâinile bizantinilor pânã dupã moartea împãratului: c. 915. Arabii o recuceresc. {Leon VI and a Forgotten Conquest ofKypros, în „BulI. Acacl. Roy. Belg." XXXIV, (1948), p. 209-224. Cf. The Historical Significance ofthe Translation of St. Lazamsfrom Kypros to Byzantion, „Byzantion", t. XIX (1949), p. 59 si urm.
317

împãratul îsi gãsi totusi o viitoare sotie în persoana Zoei Carbonopsina, cea „cu Ochii Negri", dintr-o mare familie aristocraticã bizantinã si aceasta îl nãscu (în 905) pe Constantin VII Porphyrogennetos. în februarie 901, Cauleas murise si atunci Leon VI înãltase la patriarhat un om devotat, pe Nikolaos Mystikos, adicã „secretarul intim". Dar acesta se împotrivi cu energie la cãsãtoria opritã de canoane. El consimtise a-1 boteza pe Constantin (6 ian 906), luând însã fãgãduiala împãratului cã se va despãrti de concubina sa. Acesta luã fãgãduiala în alt sens si se cãsãtori cu ea. Un preot, Thoma, îndeplini ceremonia. Patriarhul protestã si, în douã rânduri, interzise intrarea împãratului vinovat în Biserica Sfânta Sofia. Leon se adreseazã atunci Pontifului clin Roma (Sergius), care admise cãsãtoria si îndatã ce avu rãspunsul îl depuse pe Nicolae în februarie 9071- si-1 ridicã pe Tronul Patriarhiei pe Euthymios, un cãlugãr pios, duhovnicul si sfãtuitorul de multã vreme al lui Leon. Euthymios [12] ridicã restrictiile Bisericii fatã de Leon, iar legatii papei recunoscurã cãsãtoria. Constantin Porphyrogennetos fusese botezat încã mai dinainte, la 6 iunie 906, de însusi patriarhul, amãgit de fãgãduiala ce-i dãdea împãratul cã îndatã dupã botez se va despãrti de sotia pe care si-o lua a patra oarã.
42 J. Gay, Le patriarche Nicolas le Mystique et son role poli-tique, „Mei. Ch. Diehl", I, Paris, 1930, p. 91 si urm. Schiteazã marea ambitie a patriarhului, care juca un rol politic foarte mare dupã moartea lui Leon VI. El fu restabilit de Alexandru, lãsat de acesta în fruntea regentei, îndepãrtat dupã readucerea Zoei în palat, rechemat apoi, el juca un rol mare sub R. Lekapenos. Corespondenta sa ne-o aratã.                                                   - v
318

în Novellele sale, Leon condamnase cãsãtoria a doua si a treia. El nu fãcea decât sã consacre o traditie. Ideile acestea erau demult admise, împãrãteasa Irene, la începutul secolului al IX-lea, interzisese cãsãtoria a treia si a patra, ca ilicite.
Dar în curând Leon cade el însusi în aceastã gresealã.
El fusese cãsãtorit de Basilios I, în 881-882 cu Theo-phano, fatã dintr-o mare familie, frumoasã si pioasã, plinã de însusiri. Theophano muri în 897. încã din timpul vietii ei, împãratul se înamorase de Zoe, fiica lui Stylianos Zautzes. Dupã moartea împãrãtesei, o aduse în palat si-1 numi pe tatãl ei basileopator. El n-o putea lua în cãsãtorie, cãci era mãritatã cu un anume Theodor Gutzuniates. Dar dupã un an, acesta muri. La finele anului 898 Leon se cãsãtori cu Zoe, care muri si ea dupã un an (899). Leon voia un bãiat si se cãsãtori a treia oarã în anul 900 cu o frumoasã fatã din thema Opsikion, Eudokia. Aceastã cãsãtorie nu fu mai fericitã decât celelalte. Euclokia muri dupã un an (la nastere). El si-alese atunci pe Zoe Carbonopsina, de la care avu în 905 un fiu, menit a-i primi mostenirea, Constantin Porphyrogennetos. La 6 ianuarie 906, copilul fu botezat cu toatã pompa obisnuitã la botezurile imperiale. El obtinuse botezul, cu conditia sã se despartã de Zoe, clar împãratul îsi luã seama si se hotãrî sã se cãsãtoreascã cu ea. Patriarhul adoptã o pozitie energicã. Un cleric al palatului, Thomas, celebrã atunci aceastã a patra cãsãtorie a lui Leon. Nicolae patriarhul îl depuse pe cleric si interzise împãratului accesul în bisericã. Furios, împãratul îl aresteazã, la l februarie 907, si-1 trece Bosforul. El încearcã sã-i opunã lui
319
NICOLAF.   BANESCU
Nikolaos Mystikos pe majoritatea mitropolitilor, pe ceilalti patriarhi si papa Sergius III [904-911] obtine de la ei, prin abile negocieri, recunoasterea cãsãtoriei sale si ridicarea interdictiei. Apoi îl implicã pe Mystikos într-un complot si acesta, speriat, îsi dã demisia. Eutbymios îl înlocui si el acceptã, tacit, validitatea cãsãtoriei a patra a împãratului, îl admise la împãrtãsanie pe împãrat si consimti a-1 încorona pe Constantin la 9 iunie 911, refuzând însã de a o proclama pe Zoe drept Augusta.
Evenimentele acestea dezbinarã Biserica de la Con-stantinopol. Murind Leon, fratele sãu Alexandru îl alungã pe Euthymos si-1 restabili pe Nicolae pe scaunul patriarhal, ceea ce mãreste tulburarea spiritelor. Calmul se întoarse numai în 920, prin decretul celebru numit Tomus Unionis. Acest decret sinodal, confirmat de împãrati, fu de acum, în ce priveste cãsãtoriile, nu numai ca o lege a Bisericii, dar ca lege de stat. El proclama cã, începând din anul de fatã, cãsãtoria a patra e respinsã în mod absolut. O aproba pe a lui Leon pentru a o condamna în principiu.
Prima sotie a lui Leon VI, Theophano, a murit la 10 nov. 897 (nu 893, cum s-a admis pânã acum).
A doua, Zoe (fiica lui Zautzes), luatã imediat în cãsãtorie, ian.-febr. 898.
Ea a murit cel mai târziu în sept. sau oct. 899-
A treia, Eudokia, în iulie 900 încoronatã, moare în aprilie 901. între Zoe si Euclokia, Leon VI a încoronat pentru banchete pe fiica Zoei, Anna, care a fost deci basilissa interim.
Demnitatea de basileopator a fost creatã de Leon VI si conferitã pentru întâia oarã lui Zautzes, tatãl Zoei. Theophano încã trãia, [era cu] putin înaintea mortii ei.
320

Explicatia: acest termen nu avea, în conceptia lui Leon, decât un sens moral: ar fi creat demnitatea ca recunostintã pentru Zautzes, care 1-a scãpat, sub Basil I, de închisoare si 1-a restabilit în drepturile de succesiune la tron. Ideea de socru era strãinã de acest titlu si o dovedeste propunerea lui Zautzes fãcutã lui Ni-kephoros Phokas de a-i lua fata. Era, am vãzut, dupã moartea lui Guzuniates si înaintea mortii împãrãtesei Theophano. Desigur, cronicarii explicã aceastã demnitate a lui Zautzes prin legãturile lui Leon cu Zoe. E probabil cã ele au influentat la crearea demnitãtii. Dacã cronicarii stabilesc aceste raporturi, e fiindcã mai târziu Zautzes devine socrul lui Leon al Vl-lea. Mai mult, sub Constantin VI, fiul lui Leon, Romanos Leka-penos primea aceeasi demnitate odatã ce devenea socrul împãratului.
Asa concordã aceste concluzii cu ce spune Logo-thetul Simeon; în al treilea an al domniei lui Leon. Deci la începutul domniei, cum spun alti cronicari43.
Un fapt care trebuie mentionat în [legãturã cu] domnia lui Leon e publicarea operei legislative a lui Basilios - pe care o comisie o revãzu — si care se publicã, între 887-893, sub numele de Basilicale, în 60 de cãrti. Leon impuse aceastã legiuire în tot imperiul.
4. Opera legislativã a lui Leon al Vl-lea
A redactat, sub titlul TOC BccaiXiKcc, monumentul cel mai complet al dreptului bizantin. Era o compilatie si
43 V. Grumel, La chronologie des evenements du regne de Leon l             VI, E.O., 35 (1936), p. 5-42.
t
321
NICOLAE   BÃNF.SCU
un rezumat în limba greacã al tuturor lucrãrilor juridice publicate sub Justinian. Numele nu vine ele la cel al lui Basilios I, ci de la BocaiAexx;, basilika fiind cleci „legi imperiale". Au fost redactate ele o comisie de jurisconsulti.
Materialul fusese adunat din timpul lui Basilios I si Leon al Vl-lea publicã opera, împãrtitã în 60 ele cãrti. Ea realiza planul lui Basilios I, pentru cã relua opera legislativã a lui Justinian, omitând legile cãzute în desuetudine sau inaplicabile prin transformãrile ce se întâmplaserã ele atunci. Basilicele nu sunt eleci o traducere a textelor lui lustinian, mai mult o adaptare. Autorii care au pregãtit-o au folosit ca izvoare Codicele si Digesta, mai putin Institutele, anumite Novelle si documente juridice publicate dupã lustinian. Basili-calele s-au servit chiar de mai multe novelle ale lui Basilios I si Leon al Vl-lea.
Nu ni s-a pãstrat nici un manuscris complet al Ba-silicelor. Diferite manuscrise pe care le avem azi cuprind diferite pãrti din ele, astfel încât posedãm mai mult de douã treimi ale operei.
O operã elin secolul al Xll-lea ne este de mare ajutor pentru reconstituirea cãitilor pierdute din Basilika: Tipu-citus (TiTtoUKeiTOc;) - Ti TCO\) Keîtai - atribuitã jurisconsultului bizantin Patzes, un registru la Basilice, repertoriu.
Cu toatã aceastã operã adaptatã noilor conditii de viatã, numeroase pãrti din Ecloga Isaurienilor rãmaserã în vigoare. Fiind redactat în limba greacã si tratând materia sistematic, pe când Corpus juris trata acelasi subiect în mai multe locuri, Basilicele s-au bucurat de mare aplicabilitate în Evul Mediu bizantin (baza stiintei dreptului).
322

O mare activitate legislativã sub Leon VI o atestã si multele sale novelle: 113 studiate si strânse la un loc de H. Monnier, în Les novelles de Leon le Sage (Paris 1923).
5. [Administratia]
Sistemul administratiei si aparatul birocratiei ajunge sub dinastia macedoneanã la capãt.
Organizarea themelor, începutã clin epoca lui He-raklios, ajunge la sfârsitul secolului al IX-lea la desãvârsire. Din împãrtirea treptatã a marilor theme de la început în theme mai mici a rezultat o simplificare a administratiei civile. Fiindcã themele din secolul al IX-lea erau abia ceva mai mari decât vechile provincii, se contopeste proconsulatul themelor cu administrarea provinciilor. Functia de proconsul al themei dispare si cu aceasta ultimul rest al sistemului cliocletiano-constantinian. în locul acelor av&tmaTOi apar ca sefi ai administratiei civile TtpcoTovoTOtpioi ai themelor, odinioarã sefii cancelariei proconsulare.
împãrtirea în theme era, în anul 900, aceasta:
în Asia-. Opsikion, Bukellarion, Optimaton, Paphla-gonia, Armeniakon, Chaldia, Koloneia, Charsianon, Anatolikon, Thrakesion, Kappadokia si thema maritimã Kibyraioton.
Pe mare: themele Samos si Aigaion Pelagos.
în Europa: Thrakia, Macedonia, Strymon, Thessalo-nic, Hellas, Peloponnesos, Kephallenia, Nikopolis, Dyrrachion, Dalmatia, Sicilia, Longobardia, Cherson.
Leon al Vl-lea, desi elev al vestitului Photios, ne-a lãsat în domeniul literaturii, opere destul de mediocre:
323
NICOLAE   RÃNESCU
versificãri fãrã nici o valoare, epigrame, apoi oracole asupra împãratilor, patriarhilor si sortii imperiului. Acestea s-au bucurat de o mare consideratie în lumea bizantinã. Tratatul ele Tacticã i-a fost atribuit gresit (e al Isauricului).
Mai însemnatã a fost activitatea lui în domeniul legislatiei: el a publicat colectia lui Basilios I, BaoiXtKcc (888-889), o colectie ele 113 nouelle, analizate de Henri Monnier (Les novelles de Leon le Sage, Paris, 1923), în care împãratul examineazã chestiunile cele mai variate si le dã solutiile sale, motivate.
Trebuie sã mai mentionãm încã si asa-zisa Carte a Prefectului, 'Ejtocp^iKOv Bi6AAov, cum spune titlul manuscrisului din Geneva, zis si „Edictul lui Leon înteleptul", descoperit în 1892 de Jules Nicole între manuscrisele Bibliotecii din Geneva si publicat de el mai întâi textul grec cu traducere latinã în 1893; apoi si o traducere francezã. Prefectul, enap^oq, era demnitarul care îngrijea de bresle, avea toatã autoritatea asupra lor. Nicole a vãzut în acest edict o operã a împãratului fãcutã dintr-odatã pentru a reglementa corporatiile (Le livre du prefet ou l'edit de l'empereur Leon le Sage sur Ies corporations de Constantinople, Geneva, 1893, ed. 1894 cu traducere francezã). Alb. Stockle, în Spdtromische und byzantinische Ziinfte (Leipzig, 1911), crede însã cã aceastã colectie cuprinde decizii luate ele stat în privinta corporatiilor, nu statute ale corporatiilor însesi sau ale sefilor lor. Nu e o Culegere ele statute ale breslelor, ci o Culegere de hotãrîri pe care le decreteazã statul pentru orânduirea comertului, profesiunilor si industriei, care întru atât ating corporatiile, întrucât acestea au a face cu co-
324

mertul, profesiunile si industria capitalei. Se deosebeste de Nicole si în ceea ce priveste titlul, admite cu von Lingenthal: TO ercapxiKdv pi(3?iiov si data: argumente interne plaseazã textul sub Nikephoros Phokas. Zoras combate toate aceste pãreri, confirmând datele lui Nicole.
Ele s-au dat cu diferite ocazii si apoi s-a simtit nevoia de a se aduna toate la un loc (si atunci s-a pus prefatã).
Acest edict este foarte important pentru cunoasterea vietii industriale si comerciale a Constantinopolu-lui din secolul al X-lea. Se vede ce mare era monopolul statului în aceastã privintã.
Corporatia era oiJaTrijia în genere, uneori si Te%vt|. Corespunde latinului collegium (uneori coi-pus, aceasta însã pentru asociatiile autorizate de stat). Ele erau vechi, vin clin antichitate. Sunt în opera noastrã dispozitii privitoare la:
Ta[3ot)A,dpioi, notari (au si îndatoriri fatã de stat) i, giuvaergii (li se zice si xpiXTo^ooi). =   bancheri   (.argentarii,   numularii)
p,LTai;o7tpcxTai = negustorii ele mãtase brutã (jiexa^a)
KcxTapT.api.oi = negustorii de mãtase toarsã, fire (KaTapTt^co). Ei o clãdeau celor dintâi, care singuri o vindeau apoi mai departe.
atpiKccpioi = negustorii de mãtase vopsitã si de tesãturi de mãtase (purpurarii, (3a(peîc,) = negutãtorii de haine
= negutãtorii ele stofe siriene ele mãtase (7tpdv5iov, legãtura)
%apepia (arab.: harîr) sunt bucãti subtiri de mãtase = negutãtorii de pânzã
325
NICOLAF.   BANKSCU
Lj.t>pex|/oi, negutãtorii de droguri (unsori). Ei luau mãrfurile de la /ccA,6aîoi si Tparce^ow-uca (tinutul Chal-cleia, lângã Pont, nu populatia Chaldeii) si din Siria.
KT|pox)X,âpioi = de cearã, se ocupau cu fabricarea lumânãrilor (din cearã, Kipot;)
aaîtcovoTtpccTca = de sãpun s. a.
Erau apoi bresle care se ocupau cu articole de trai (hranã):   [iaK8A.A.dpioi, âpTOTtoioi, Kcatr|Xoi etc.
Sclavii (5ox>/Un), ucenicii ((a.a'ftriTcd) sunt de asemenea amintiti. N-au dreptul sã vândã mãrfurile stãpânului. în ce priveste senatorii, oiKETai, nici ei n-au drept a vinde, iar (j.icrr}coToi sunt lucrãtori cu platã.
în Bizant, breslele sunt continuarea vechilor colle-gia romane, cãci o aratã Codex Theodosianus, legislatia lui lustinian, cu toate prescriptiile asupra lor. Se vede cã organizarea veche s-a pãstrat. Izvoarele literare nu contin nimic care sã arate cã lucrurile se schimbaserã. Dacã pentru o lungã epocã novellele nu zic nimic de ele, e cã nu au avut prilej, lucrul mergând calea lui veche. Egiptul m schimb are multe stiri date ele papyri: o multime ele collegia sunt mentionate. Corporatiile romane n-au murit. In Italia, la Roma si Ravenna ele au continuat.
Un studiu serios41, alcãtuit de Zoras, se opreste în expunerea sa mai întâi asupra manuscrisului, a epocii
Giorgio Zoras,   Le corporazioni bizantine. Studio sull' (Ji.pA.iov deU'imperatore Lcone VI., Roma, 1931.
326

de compunere, titlului si împãratului sub care a fost compus.
Titlul, pus de Nicole, e bine stabilit (eraxpxiicov fkpVtov), fiindcã e citat asa în Tipucitus. Analizeazã apoi cuprinsul si precizeazã terminologia. Un capitol trateazã despre activitatea comercialã a Constantinopolului.
Prefectul Constantinopolului îl reprezenta pe vechiul praefectus urbi al Romei. Dar avea aici puteri mult mai mari. Avea administratia, jurisdictia (judeca procese criminale si penale, dãdea pedepse - cu recurs numai la împãrat), era capul politiei, supraveghea ordinea, curãtenia, îngrijea de împodobirea orasului la iesirea împãratului si primirea oaspetilor strãini. El avea si supravegherea corporatiilor. tineau numai ele el. Avea subalterni multi, ot>|j.7rovoc; (care era cel dintâi, îl substituia), Ãoyo'rM'Triq tot) 7tpavccopiox>, împreunã cu cel anterior constituia Consiliul prefectului. Avea politia si ordinea publicã în capitalã: Kpiîod TWV peyecbvoov, cu sediul în cele 14 regiuni, rezolvau controversele ce se iveau în cartierele lor; pcruAAcQTod verificau exactitatea greutãtilor si mãsurilor întrebuintate, pe care puneau apoi 6o\)XXa; ETioTtToa controlau registrele comerciale s.a.
Corporatia avea un sef. se numesc în unele corporatii TipoeaTCOTeq si TtpooTcxTou, notarii aveau un Ttpifu-Kfipioq (în altele se chemau si e^ap%oi). Unele aveau 2 presedinti, având în vedere importanta lor în capitalã (de exemplu, cele pentru mãtase, pentru porci si peste15).
" Mãtasea fiind un articol atât ele important pentru capitalã si negustorii numerosi (îmbrãcãmintea împãratului, a curtii, darurile s.a.); xoipe^Tiopoi si ix'â'UOKpâTai, pentru cã pestele si carnea erau de primã necesitate în capitalã.
327

sefii corporatiilor erau alesi si numiti de prefect, în genere. Uneori, acesta îi confirma pe cei desemnati de membri.
Organizarea internã a corporatiei: l) sunt dispozitii care priveau admiterea membrilor, conditiile (sã nu apartinã în acelasi timp la altã b.reaslã, sã posede anume calitãti, integritate si capacitate, consimtãmântul membrilor si al presedintelui, plata unei taxe de intrare). Trebuia certificarea Prefectului.
2) Numãrul membrilor, iesirea si expulzarea din corporatie. Pentru notari, Eparchikon stabileste expres cã trebuiau sã fie 24, nu stim despre altele. El tinea însã o listã cu numãrul membrilor în fiecare corporatie. Putea sã demisioneze un membru, sau sã fie exclus pentru vreo vinã. în acelasi caz era si pedepsit, pentru vinã gravã i se tãia mâna.
Corporatiile aveau subalterni (8ot>Xoi, i, t>KO'opyoi).
Industria si comertul, în acest domeniu erau reglementate productia si vânzarea, exportul si importul, mãrfurile care puteau fi exportate având nevoie de permisiunea Prefectului, fabricatia, locul unde sã se vândã pestele în piete (Koc(j.dcpai); argintarii aveau prãvãlii pe Meat), lumânãrarii în piata din fata Sf. Sofia, pretul fiind fixat. Erau prevãzute pedepse pentru sabotori.
Dispozitii de politie internã se adãugau celor anterioare. Cârciumile nu se deschideau în zile de sãrbãtoare înainte de ora a doua a diminetii (sapte ceasuri si se închideau la sapte seara, ca sã nu se întâmple
328

scandaluri). Mãsuri privitoare la strãinii ce veneau în oras cu mãrfuri si se anuntau prefectului prin Xrvycc-mptoq, care le examina mãrfurile si hotãra vânzarea. Strãinii aveau voie sã stea în oras cel mult trei luni.
6. [încheieri la capitolul Photios]
A doua schismã a lui Photios n-a existat.
Cel dintâi, V. Grumel, într-un articol publicat în sept. 193346, examinând din nou textele pe baza cãrora Hergenrother si Hefele1" au conchis cã Photius, reîntors în scaunul patriarhal, pentru nesupunere, a fost din nou excomunicat ele Sf. Scaun, ajunge la încheierea cu totul opusã.
Putin în urmã, abatele Dvornik, publica un studiu asupra aceluiasi subiect48, ajungând, pe altã cale, la aceleasi concluzii. Culegerea de acte si comentarii an-tifotiene (Mansi, Sacrorum collectio, t. XVI) contine falsuri, fãcute de un antifotian.
Pãrintele Grumel reia chestiunea, discutând pãrerile lui Dvornik si fãcând unele precizãri pretioase, în alt articol din Echos d'Orient'a.
Grumel constatã cã Photius a fost recunoscut patriarh legitim de loan VIII si urmasii sãi cât timp ocupa tronul patriarhal, n-a existat deci a doua schismã
16 „Y eut'il un second schisme de Photius?", în Revue des sciencesphilosophiques et theologiques, t. XII (1933), p. 432-457.
f Histoire des Conciles, trad. Leclercq.
48 Le second schisme de Photius: une mystification historiqiie, „Byzantion", VIII (1933).
19 V. Grumel, La liquidation de la querellephotienne, EO, 33, 1934, p. 257-288.
329
NICOLAE   BANF.SCU
a lui Photios. Uniunea restabilitã în 879 n-a mai fost ruptã nici din cauza sa, nici pentru el. Aceasta o constata si Dvornik, ale cãrui concluzii au fost adoptate si de H. Gregoire, care a expus problema la Academia belgianã"".
Stylianos, episcopul de Neocaesarea, dusmanul lui Photios, a produs mult timp o dezbinare în sânul Bisericii bizantine, cãci avea partizanii sãi, ignatienii. A scris de mai multe ori papilor, cerând sã-1 condamne pe Photius a doua oarã si sã recunoascã numai hirotonirile lui, pentru a nu tulbura pacea Bisericii Ortodoxe. Papa stefan V a refuzat categoric acest lucru. Photios fusese recunoscut de predecesorii sãi.
Papa Formosus (891-896) a încercat, pentru a cla satisfactie ignatienilor, sã oblige clerul care tinea hirotonirile de la Photius, sã prezinte câte un libel în care sã-si mãrturiseascã greseala si sã cearã iertare, urmând ca el sã le acorde comuniunea, ca laicilor. Fireste, lucrul a stârnit indignare si încercarea sa n-a reusit.
Dupã moartea lui Formosus, Leon VI puse în fruntea Patriarhiei pe Antonios Cauleas, pentru cã el fusese ordonat preot sub Ignatios sau sub Methodius, cãci era foarte bãtrân acum (ca sã nu mai fie discutie sã-i împace pe ignatieni si sã se facã întelegerea cu Roma).
Leon VI si Cauleas scriseserã papei despre dorinta de a restabili relatiile între cele douã Biserici asa cum erau înainte de Formosus.
Roma, sfâsiatã de lupta în Bisericã, avea interes sã se înteleagã cu Bizantul si loan al IX-lea (898-900),
w De nouveau sur le patriarche Photius, ,.Ac. de Belgique, Bulletin de la classe des lettres", 1934.
330

papã în urma lui Theodor II, care-1 reabilitase pe Formosus si ordinatiile sale (cãci si acesta fusese la Roma osândit, cadavrul sãu aruncat în Tibru) cerea sã se recunoascã la Bizant Formosus si Roma sã-si retragã injonctiunile acestui papã.
loan al IX-lea a gãsit formula împãciuitoare: „Pe Ignat ius si Photius, stefan si Antoniu - scrie el lui Sty-lian - în acelasi fel în care i-au admis prea sf. papa Nicolae si loan si al saselea, stefan, si toatã Biserica romanã pânã acum, noi îi admitem de asemenea în aceeasi ordine si te îndemnãm a le întinde deopotrivã mâna cu noi..." Lasã la o parte întâiul patriarhat al lui Photius si nu-1 aminteste pe Formosus, pricina neîntelegerii.
Actul lui loan IX, pacificator, fu adus la Constanti-nopol de ambasada compusã din episcopul Nicolae si cardinalul loan si avu deplin succes, împãratul, patriarhul si clerul apreciarã întelepciunea lui si-si dãdurã adeziunea completã. Stylian se împacã si el. Se punea astfel capãt schismei interioare a Bizantului si celei care separa Roma de Bizant.
7. [De la Leon VJ la Romanos l Lekapenos]
Leon VI muri la 11 mai 912, lãsând domnia fratelui sãu Alexandros (912-913), care avea în acelasi timp tutela fiului nevârstnic, Constantin (acesta era numai ele 7 ani). Alexandros era, cum am spus, un om dedat cu totul viciilor, si cronicarii ne spun cã „nimic nobil sau vrednic de amintire" (ot>8ev yLvvaîov ft Xoyot) ac,iov KCCTeTtpâ^ocîo) n-a sãvârsit1131, ocupat fiind cu
331
NfCOLAE   BÃNESCU
„plãcerile si destrãbãlãrile" lui (TO tpxxpâv KOU acreA,yiai<;
El lãsã conducerea imperiului fav oritilor sãi si toti câti serviserã sub Leon furã îndepãrtati din functiuni. patriarhul Euthymios fu depus, suferind cele mai crunte loviri din partea adeptilor lui Nicolae, care fu ridicat din nou pe tronul patriarhal, vãduva lui Leon, Zoe, fu izgonitã din palat. Himerios, seful suprem al flotei, dizgratiat, muri în închisoare.
Nechibzuinta lui Alexandros îi stârni din nou pe bulgari împotriva imperiului. El insultã solii lui Simeon, veniti la Constantinopol ca sã reînnoiascã pacea si sã primeascã darurile obisnuite. Simeon reia atunci ostilitãtile si urmasii lui Alexandru vor avea de suferit urmãrile ne-chibzuintei sale. La 913, Simeon apare sub zidurile Con-stantinopolului, în 914 ia Adrianopolul. O expeditie mare contra lui (917) este înfrântã la Anchialos.
Din fericire, domnia aceasta nu tinu multã vreme. Alexandru moare la 6 iunie 913, dupã ce institui o regentã condusã de 6 membri, în frunte cu patriarhul Nicolae. Dintr-însa fãceau parte, între altii, generalul loan Eladas, un militar distins, devotat împãratului, precum si Stephanos Magistros, un om devotat dinastiei.
Regenta aceasta se deschide sub cele mai rele auspicii. înainte de a-si da sufletul, Alexandru se gândise a institui o regentã, care sã asigure tronul lui Constantin al Vll-lea. Numi sase membri în frunte cu patriarhul Nicolae: magistros Stephanos, loan Eladas magistros, mare general, Rectorul loan, Euthymios si doi slavi ele
"' Theoph. Cont., p. 378, cf. Cedrenus, p. 275 si Zonaras, III, p. 456.
332

origine, care se ridicaserã la rang însemnat la curtea împãratilor, Basilitzes si Gabrilopoulos. Consiliul acestei regente era dominat de patriarh, o fire ambitioasã, care în tot timpul minoritãtii lui Constantin VII fu în conflict cu împãrãteasa Zoe, si dupã înlãturarea ei continuã a juca un rol politic sub Lekapenos.
împrejurãrile erau grele. Bulgarii nãvãliserã în Thracia, ajungând la zidurile Constantinopolului. Un general din Asia, Constantin Ducas, se revoltã, complicând situatia. El era fiul lui Andronic, care fugise sub Leon VI la arabi, om ambitios si acesta si puternic prin relatiile lui. Trecând Bosforul, izbuti a pãtrunde pânã în curtea palatului imperial cu partizanii sãi. Energia lui Eladas salvã tronul lui Constantin VII. Usile palatului furã încuiate, Eladas se aruncã asupra rebelilor cu trupele gãrzii si o încãierare sângeroasã se produce, în care Dukas cãzu. Urmã represiunea, care fu crudã. Zoe fu rechematã de fiul sãu în palat, cu ajutorul partizanilor pe care ea îi avea si luã frâiele conducerii în mâinile sale, ajutatã de Eladas (Helladas). Creaturile lui Alexandru furã gonite din regentã, împãrãteasa cãutã sã-1 împace pe Simeon. Acesta, la rân-du-i, neputând forta intrarea în cetate, se retrase, pri-mindu-si darurile refuzate de Alexandru.
Dar în 914 Simeon se întoarce, ia Adrianopol, si bulgarii cutreierarã Thracia, devastând tinuturile si în 9-75. împãrãteasa hotãrî o loviturã mare împotriva barbarului, în anul 917. Un sol fu trimis la pecenegi, ca sã-i atragã în aliantã împotriva bulgarilor, Bogas. O armatã de uscat, sub conducerea generalului Leon Pho-kas avea sã-i atace pe uscat, în timp ce flota iesea sub conducerea lui Romanos Lekcapenos, pentru a urca în
333
NICOLAF.   BANF.SCU
apele Dunãrii spre a-i trece pe pecenegi în Bulgaria. Dar la Dunãre, Lekapenos se ceartã cu Bogas si pecenegii nu puturã fi trecuti, se întoarserã din drum. Scãpat de aceastã primejdie, Simion se aruncã prin surprindere asupra lui Phokas (20 august 917) si trupele acestuia, cuprinse de panicã, suferirã o mare înfrân-gre, lângã Anchialos^'.
Phokas abia scãpã la Messembria, uncie se îmbarcã cu resturile armatei, Lekapenos se îndreptã si el cãtre Constantinopol, dupã ce îi va fi luat pe fugari.
împãrãteasa sperase sã sfãrâme puterea lui Simeon si se vãzu în fata unui dezastru. Ea ordonã o anchetã pentru a stabili rãspunderile si Lekapenos, suspectat, era sã-si piardã vederea, fiind scãpat numai prin influenta oamenilor Zoei (stefan si Gongyles). Strategul de Dyrrachion primi ordin sã-1 instige pe Petru, printul Serbiei, contra bulgarilor^ si sã-i stârneascã si pe unguri în spatele lor. O nouã armatã se ridicase sub conducerea lui Leon Phokas, care porni sã-i întâlneascã pe bulgari în Thracia. Acestia îl surprind însã cu atacul lor si armata bizantinã fu zdrobitã (în iarna 917-918). Zoe se gândi la pace. Simeon puse conditia cãsãtoriei fiicei sale cu împãratul, ceea ce împãrãteasa respinse cu indignare.
v- Tipoq TCO 'Axe^cbcp rcoTcq-iâ), e o confuzie datoratã faptului cã în Evul Mediu, cum aratã C. Amantos, EEBS 1924, p. 49, Anchia-los se numea si 'A^eXo) si 'A^eXot, pe care istoriografii arhaizanti îl ortografiau 'A%el(pot.
v Dolger, Regesten, nr. 580.            •.•••.:••>. -,    V;             .;.-..
334

Simeon continuã a devasta provincii \r\ Balcani, se aruncã asupra sârbilor, îl înlocui pe Petru cu un vãr al acestuia, Paul.
în acest timp, la Bizant se urzeau mari intrigi. Zoe voia sã-si întãreascã tronul, patriarhul sã-si câstige regenta, amândoi rãu vãzuti ele multime clin cauza înfrângerilor suferite si ochii acestei multimi se îndreptau cãtre sefii militari. Phokas, cu parizanii sãi clin aristrocratie, era o putere si Zoe era îndemnatã ele parakoimomenos Constantin, cumnatul generalului, a si-1 apropia. Runciman crede si în proiectul unei cãsãtorii între ei (fapt care nu se documenteazã).
Tânãrul împãrat avea un pedagog foarte devotat, Theodor. Temându-se ele Leon Phokas, crezânclu-1 capabil, odatã stãpân pe imperiu, ele a suprima drepturile porphyrogenetului, ceru ajutorul lui Lekapenos. îi scrise, în numele împãratului. Dar aflându-se la palat, Constantin parakoimomenos îi porunci lui Lekapenos sã plãteascã marinarii si sã desfacã flota. Amiralul îl pofti însã a îngriji personal de aceste lucruri si cînel parakoimomenos veni, Lekapenos îl aresta. Zoe trimite oamenii sãi pentru a cere explicatii lui Lekapenos, dar poporul îi împiedicã de a ajunge la tintã. Pedagogul îi impuse la cârmã pe magistrul stefan si pe patriarh, în cele din urmã, fiindcã Leon avea puterea armatei si cãuta o întelegere cu Lekapenos, Theoeior îl îndeamnã pe acesta a-si aduce flota în portul Bucoleon, unde venind îi intimida pe cei elin palat. Lekapenos pãtrunde înãuntru, jurã credintã împãratului într-o capelã a palatului. si acesta îl numeste beteriarcb, la 25 martie 919. Dar ambitia lui nu se opri aici. în aprilie, el îl cãsãtori pe Constantin VII cu fiica sa Elena si
335
NICOLAE   BANESCU
luã titlul de basileopator, numindu-1 pe fiul sãu Cbris-toform locu-i heteriarch.
în fata acestor uzurpatii, în întelegere cu partizanii împãrãtesei, cu parakoimomenos, Leon Phokas se revoltã la Chrysopolis, uncie se afla cu trupele. Se dã o luptã, în care armata lui este bãtutã, iar mai încolo el e prins si-si pierde vederea.
Romanos Lekapenos cãutã a-si consolida puterea. El o îndepãrtã din palat pe Zoe, cu toate plângerile lui Constantin VII, pedagogul Theodor fu si el exilat în thema Opsikion, astfel încât împãratul nu mai avu nici un protector pe lângã el. El fu silit a-1 proclama, la 24 septembrie 919, pe Romanos caesar, iar în ziua ele l 7 decembrie 920, Constantin VII si patriarhul Nicolae îl încoronau ca împãrat. Runciman pune încoronarea lui în 919, dar Tomus Unionis, clin 9 iulie 920, avu loc sub Constantin basileus si Romanus basileopator91.
Lekapenos îsi aduse îndatã în palat numeroasa lui familie: avea, afarã de Elena, încã trei fete mãritate cu nobili de seamã (din familiile Argyros, Saronites, Mu-sele) si patru bãieti: Christophor, cãsãtorit, Theophy-laktos, eunuc, destinat pentru Bisericã, stefan si Constantin, care vor fi asociati ca împãrati.
Ca odinioarã Basilios I, Lekapenos ambitiona sã întemeieze o dinastie. La 6 ianuarie 921, el o încorona pe sotia sa Theodora drept augusta. Ceva mai în urmã, îl asocie pe Christofor la tron, încoronându-1 împãrat. Pentru a-si întãri situatia si a-1 compromite pe mostenitorul legitim al tronului, aclunã în iulie 920 un sinod, spre a restabili pacea în Bisericã, tulburatã de
'4 Grumel, Regestes, nr. 669.
336

chestiunea cãsãtoriilor lui Leon VI. Actul acestui sinod, Tomus Unionis, în ce priveste cãsãtoria a patra a lui Leon VI, nu o ratificã decât pentru a o osândi în principiu. Iatã ce se spunea în adevãr în acest T6|o.oq 'Evcbaecot: „Scandalurile în secolele trecute au gãsit în-todeauna o vindecare; tot asa si acum cu privire la cãsãtorie: pricina scandalului nemaifiind, Biserica se întoarce la buna sa râncluialã. De aceea, adunati împreunã, noi, episcopi si preoti, fãrã a-i condamna pe cei care au trãit astfel, decidem, cu începere din anul de fatã 6428, indictia a 8-a, a interzice în chip absolut a patra cãsãtorie" - dupã care urmeazã sanctiunile. Când împãrãteasa Theodora muri, în februarie 922, Lekapenos o încorona pe Sofia, sotia lui Christophor, ca augusta. Iar în 924 îi încorona ca împãrati pe ceilalti doi fii ai sãi, stefan si Constantin.
c.
[ROMANOS l LEKAPENOS]
l. [Romanos I Lekapenos si tarul Simeon]
Abia instalat pe tronul imperiului, Lekapenos avu sã înfrunte rãzboiul furios al lui Simeon. în vara anului 919, acesta nãvãlea în Tbracia si ajungea pânã la Dardanele.
în 920 nu se aminteste nici o invazie. Simeon era ocupat în Serbia, uncie Bizantul organizase revolta printului Zacharia împotriva lui Paul. Zacharia a fost alungat ele bulgari.
în 921 se aruncã însã asupra Thraciei, unde e atacat ele Potbos Argyros si nevoit a se retrage cãtre He-rakleia si Selymbria. Nicolae Mysticul îi scrie în tot acest timp sefului bulgar, pentru a-1 aduce la pace, dur fãrã nici un succes.
în 922, o nouã invazie a lui Simeon ajunge sub zidurile Constantinopolului. Lekapenos încearcã a apãra palatul ele la Pege, clar nu izbuti. Armata bizantinã e respinsã, palatul ars.
în 923, Simeon încearcã a nãvãli iarãsi. Dar e tinut mult timp pe loc de Adrianopolul pe care elin nou îl atacã. Generalul Moroleon, îl apãrã cu îndârjire, în cele din urmã, cetatea se predã elin cauza foametei si Simeon se rãzbunã barbar asupra apãrãtorului, ucis în torturi. Bulgarul nu merge mai departe; în fata armatei bizantine se retrase pentru a se îndrepta spre Serbia, unde Bizantul îl atrãsese ele partea sa pe Paul. Bulgarii nãvãlesc, Simeon îl pune în locul printului Paul pe Zacharia.
338

în 924, Simeon se hotãrî a da asupra Constantino-polului un atac decisiv. Experienta îi arãtase cã cetatea nu putea fi luatã numai pe uscat; el cãutã, prin urmare, o putere maritimã pe care s-o aducã în ajutor si alegerea lui se opri asupra Fatimidului Al~Mahdi din Africa. O ambasadã a sa venea la curtea sefului arab si întelegerea se încheia. Dar când ambasada se întoarse, însotitã de misiunea africanã, în drumul lor cãzurã în mâna unor trupe grecesti clin Calabria, ca-re-i trimiserã la Constantinopol. Lekapenos fu destul de dibaci în a-i opri pe bulgari, trimitând pe africani înapoi cu daruri, oferind arabilor africani reînnoirea pãcii si a tributului stabilit în 917 cu strategul de Calabria, Eustathios55.
Oferta fu primitã si astfel Simeon rãmase înselat în asteptãrile sale. în aceeasi vreme, Bizantul începuse negocieri în Orient, la Bagdad, pentru a-si avea armatele clin Asia libere, cãci atacul bulgar era asteptat.
în vara acestui an, 924, Simeon nãvãli în Macedonia si Thracia. în septembrie, el ajunse sub zidurile Capitalei. Aici, fie cã-i venise vestea nereusitei sale în (Africa, fie cã se astepta la sosirea trupelor clin Asia, se opri. în loc de a da asalt contra fortificatiilor, el cer~u sã-l vadã pe patriarhul Nicolae, care avu, în tot timpul acestor neîntrerupte asalturi ale bulgarilor, o continuã corespondentã cu cneazul Simeon, pentru a-1 întoarce la pace. Patriarhul veni, însotit de doi demnitari, clar Simeon ceru sã aibã o întrevedere cu împãratul. Lekapenos primi acest lucru si astfel avu loc, în cartierul Cosmiclion, adicã în fundul Cornului de Aur, vestita
Dolger, Regesten, n r. 603.
339
N1COLAF.   BANF.SCU
întâlnire dintre acesti doi suverani, rivali neîmpãcati. Runciman pune data acestei întâlniri la 9 septembrie 924, iar Zlatarski si pãrintele GrumeP6, la 923. Cronicarii se contrazic în privinta datei. E mai probabil cã evenimentul a avut loc în 924, cum aratã D6lgerr.
Cronicarii bizantini au subliniat contrastul izbitor dintre cei doi suverani. Pe când cneazul bulgar apãrea înconjurat de gãrzi strãlucitoare, îmbãtat de aclamatiile soldatilor sãi, care-1 aclamau, în limba bizantinilor, ca basileus, adicã împãrat, Lekapenos se retrãgea cu patriarhul în biserica Sfânta Fecioarã din Blacherne, pentru rugãciune. El se înarma cu mantia sacrã a Fecioarei, punând-o pe el, ca o platosã pe care sãgetile n-o vor putea pãtrunde si veni la întâlnire, tinând lui Si-meon o cuvântare plinã ele umilintã crestinã si ele mândrie imperialã:
„Am auzit cã esti un om religios - îi zise - si crestin, clar nu vãd actele tale în armonie cu aceste cuvinte. Un om evlavios si crestin vrea pace si iubire, dacã cel putin Dumnezeu este si se cheamã iubire, dar numai un om fãrã Dumnezeu si necrestin se bucurã ele mãcel si de vãrsarea sângelui nevinovat. Dacã deci esti un adevãrat crestin, cum credem, înceteazã cu nedreptul tãu mãcel si cu vãrsarea sîngelui nevinovat si fã pace cu noi, crestinii. Om esti si tu si astepti moartea si învierea si judecata si rãsplata. Azi esti printre vii, si mâine te vei risipi în tãrânã, o febrã va irosi toatã trufia ta. Ce vei spune când vei merge dinaintea lui Dumnezeu, despre nedreptele tale mãce-
* Grumel, Regestes, nr. 714, p. 196. 5" Dolger, Regesten, nr. 604.
340

luri ? Cum te vei înfãtisa dinaintea Teribilului, Dreptului Judecãtor ?"58
Simeon fu adânc miscat de cuvintele împãratului. Când se întoarse la ai sãi, nu putu sã nu le vorbeascã de nobila atitudine care-i impusese. El nu mai nãvãli de la acea datã în provinciile bizantine. Se încheie un armistitiu. Se pare - cum socoate Runciman - cã el pãstrã unele cetãti în jurul Thessalonicului si dãdea înapoi imperiului teritorii, în prima linie cetãtile de la Marea Neagrã, Agathopolis, Sozopolis, Anchialos si Develtos. în schimb, Bizantul îi plãtea clarul de 100 skaramangidV{\ pe care le primise bulgarul de la Leon VI, iar împãratul adãuga la acestea o sumã de bani (monede de aur) si alte daruri.
Dar Simeon nu se tinu de învoialã, nu dãdu cetãtile, si Romanus nu-i plãti decât 100 ele skaramangia si-i retrase bogata indemnizatie. Totusi lupte nu se mai pomenesc în Thracia.
Lekapenos putea fi multumit de rezultatul întrevederii. Patriarhul era însã furios. El scrise douã scrisori aspre. La 15 mai 925 muri.
Curând însã dupã acest eveniment, Bulgaria îsi asigura independenta sa spiritualã. Simeon, care avusese titlul simplu de cneaz sau ap%cov, nu se mai multumea acum, la capãtul vietii, cu acest titlu. El râvnea la cel de „împãrat" si, convins cã niciodatã nu-i va fi acordat de la Bizant, cãutã sã si-1 ia în chip nelegitim. De aceea, în 925, se proclamã basileus si spre a face titlul sãu mai strãlucitor, adãugã cuvintele Poop.oda>v Kcd BorjX-ydpcov. în anul urmãtor, un ambasador al papei îi adu-
'8 Teoph. Cont., p. 408, care descrie în amãnunt ororile comise ele barbar în aceastã campanie.
341
N1COIAF.   BÃNF.SCU
se confirmarea acestui titlu imperial, în acest timp, probabil cu autorizatia papei, seful bisericii bulgare fu ridicat la rangul ele patriarh.
Romanos era acum liber - având pace la nord - de a-si îndrepta fortele în Orient, împotriva arabilor. Sime-on, la rândul sãu, se întoarse asupra Serbiei, în 925, Za-charias se ridicase împotriva bulgarilor, o armatã trimisã de Simeon împotriva sârbilor fusese nimicitã, în 926, Serbia fu devastatã crâncen si suferi mari mãceluri. Pentru a tine Serbia, trebuia controlatã Croatia, care era alãturi. Simeon luã ofensiva împotriva ei. O mare armatã trimisã acolo cu Alogobotur, fu distrusã59, si Simeon nevoit a face pace cu croatii. Aceastã înfrângere îl atinse si în 2 7 mã i 92 7 el muri de boalã de inimã™.
Pe lângã aceasta, rãzboiul cu bulgarii ajungea acum la punctul sãu culminant, în sfârsit, în consiliul de tutelã, stãpânea o mare neîntelegere. Situatia fu agravatã în curând printr-o rãscoalã. Un general capabil, Constantin Ducas, fiul lui Andronic, fugit la arabi, încercã a rãsturna regenta, pentru a se proclama împãrat, si patriarhul Nicolae pare a nu fi fost strãin de acest complot. Datoritã prevederii si energiei lui loan Ela-das, conspiratia e înnãbusitã. Represiunea fu sângeroasã: Ducas, familia sa si o multime de înalti demnitari, cuprinsi în aceastã conspiratie, furã executati cu cea mai mare cruzime. Ducas pãtrunse cu ai sãi pânã în curtea palatului, unde Elaclas cu trupele gãrzii îi înfrânge clupã o luptã sângeroasã, Ducas cãzând în încãierare60.
59  Theophanes Cont., p. 411.
60  Descrierea în amãnunt a acestui episod la Cedr., II p. 278-281, ecl. Bonn.                             -M.    .••••••
342

La dorinta împãratului, împãrãteasa-mamã Zoe e rechematã atunci în palat si ea conduse de la 914 regenta, înlãturându-i pe partizanii lui Alexandru si încredintând comenzile partizanilor ei.
Politica nechibzuitã a lui Alexandru dezlãntuie furia lui Simeon, care în 913 pustii tinuturile pânã în fata Constantinopolului. Adrianopol cãzuse în mâinile sale. Regenta se hotãrî atunci la o actiune energicã împotriva bulgarilor. Bizantinii se silirã a-i câstiga cu ei pe arabi, pecenegi, sârbi, maghiari, pentru a da o loviturã grea dusmanului. Trei ani se fãcurã mari pregãtiri. Trupele imperiului furã concentrate clin toate pãrtile în Europa. Comanda trupelor de uscat se încredinta lui Leon Phokas, unul dintre cei mai buni generali, iar flota, care trebuia sã-i transporte pe pecenegi peste Dunãre, în ajutor, fu pusã sub conducerea drungarului (amiralului) Romanos Lekapenos sau Lakapenos. Dar invidia dintre generali compromise toatã actiunea. Lupta se dãdu la 20 august 917, la nord ele Anchialos, sfârsinclu-se cu înfrângerea totalã a bizantinilor. Toatã peninsula rãmase atunci în puterea bulgarilor. Frontiera lor mergea de la Mesembria, pe tãrmul Pontului, prin Adrianopol, pânã la Rodope si la Apus pânã la coasta Albaniei. Stãpânitorul unei asemenea monarhii nu se mai putea multumi cu titlul ele cneaz (arcbon), pe care-1 purtaserã Boris si înaintasii sãi. El se intitula (925) cleci „tar al bulgarilor si domn de sine stãtãtor (autocrator) al Grecilor". Titlul ele tar, introdus ele Simeon, vine elin latinescul caesar.
Un împãrat trebuia sã aibã, dupã conceptia ele atunci, un patriarh alãturi ele el. Simeon ridicã, prin urmare,
343

arhiepiscopatul bulgar la rangul de patriarhat, cu scaunul la Drstor. Coroana tarilor o primi el de la Roma61.
La Constantinopol, partidele lui Phokas si Leka-penos se luptau între ele. Lekapenos ancorase în fata orasului. Pedagogul împãratului, Theodoros, îl sfãtui atunci pe acesta ca sã sprijine pe Lekapenos, sã si-1 apropie, pentru a-si asigura domnia împotriva atâtor primejdii. Constantin VII îl proclamã astfel pe Roma-nos Lekapenos, la 25 martie 919, H.EJO.C, LTocipemp%ric; (comandantul trupelor strãine ale gãrzii) si acesta jurã solemn, în Capela palatului, credintã tânãrului împãrat. Romanos era însã un mare ambitios; el vroia sã-si asigure conducerea imperiului. Fiica sa Elena fu cãsãtoritã cu împãratul si el fu înãltat acum la rangul de paaiXeoîiocTCQp, iar înalta comandã militarã pe care o avusese el fu încredintatã fiului sãu Christophoros.
Leon Phokas se rãzvrãteste, putin dupã aceea, rãsculând temele Orientului. Dar e pãrãsit de cea mai mare parte a trupelor si, prins, îsi pierde vederea.
Lekapenos urcã în serie cele din urmã trepte care îl mai despãrteau ele tron. în septembrie 919 el e numit caesar, iar la 17 decembrie era încoronat solemn de cãtre patriarh ca basileus, coregent al lui Constantin (decembrie 919-944).
Constantin al VH-lea era socotit fiu nelegitim si aceasta îi crea o situatie primejdioasã, care tinu pânã la publicarea faimosului Tomus Unionis, actul eliberat în prezenta lui Constantin, si în care cãsãtoria a patra era condamnatã (9 iulie 921), în care prin urmare
61 Jirecek, Gescb. derBulgaren, cap. VIII.
344

cãsãtoria tatãlui sãu nu se ratificã decât pentru a o condamna în principiu.
2. Guvernarea lui Romanos Lekapenos, Luptele cu bulgarii, nãvãlirea maghiarilor si atacul rusilor
Romanos Lekapenos fu un apãrãtor energic al imperiului. Primejdia de cãpetenie erau acum bulgarii si piratii din Creta.
Simeon asedia din nou Constantinopolul, în anul 924 si, pentru a avea o flotã în ajutorul sãu, el intrã în tratative cu califul din Kairuan (Tunis), dar solii acestuia furã prinsi de bizantini, în anul urmãtor, Romanos fu nevoit sã iasã din capitalã, pentru a se întâlni cu Simeon, ca sã trateze pacea.
Un proiect de aliantã între arabi si bulgari a avut loc din initiativa tarului Simeon (893-927).
El voia cucerirea Constantinopolului. Pe uscat n-o putea lua, îi trebuia o flotã. Pentru a o avea, se adresã arabilor din Africa, f atintitilor, de altã parte, celor din Asia, în special emirului de Tarsos. Cu acesta nu reusirã tratativele; diplomatia lui Romanos Lekapenos zãdãrnici pe cele cu africanii. Cedrenus62 schiteazã proiectul lui Simeon. Arabii, ispititi de proiect, trimit cu ambasada lui Simeon câteva personaje sã încheie actul. Dar toti cad în mâinile flotei bizantine din Calabria si furã dusi la Constantinopol. Lekapenos se poartã bine cu arabii, le dã drumul, cu daruri (ca sã împiedice alianta). Cedrenus nu precizeazã data. N-a putut fi decât clupã 919, adicã dupã încoronarea lui Leka-
62 Cedrenus, II, 356.
345
N1COLAE   BANESCU

penos, si anterior lui 923, când a avut loc întrevederea lui Lekapenos cu Simeon, care a adus o suspendare a ostilitãtilor contra Constantinopolului.
în Mas 'ãdi („Livada ele aur"), existã un pasaj clin care s-a înteles cã arabii clin Tars s-au întâlnit cu bulgarii la Venetia. Unii i-au vãzut aici pe bulgarii de la Volga, o imposibilitate. Canard vecie în aceasta tot o întrevedere cu bulgarii lui Simeon (923). Locul ? La Masudi e H.r.f.n. diya. Poate Chalcis, sau Chalcidia, ceea ce convine. Sau, zice Canard, trebuie corectatã în „Harquaduniya" = Chalkedon".
tarul bulgarilor nu mai nãvãli de acum în provinciile bizantine. Bizantinii îi aruncaserã pe sârbi asupra lui. Printul acestora, Paul, tinzând la neatârnare, fusese depus ele Simeon, care îl înlocuise cu Zacharias. Acesta fãcu însã aliantã cu bizantinii si o armatã puternicã a bulgarilor, trimisã împotriva lui, fu nimicitã. O a doua armatã îl sili pe Zacharias a se refugia în Croatia, iar Serbia fu pustiitã atunci îngrozitor (924). Izbânzile acestea îi duserã pe bulgari la luptã cu Tomislav, regele Croatiei, dar generalul lor, Alogobotur, fu zdrobit de croati în 927. în mijlocul acestor lupte, tarul Simeon muri la 27 mai 927, si aceasta însemneazã începutul decãderii puterii bulgare.
Fiul lui Simeon, tarul Petru, care nu avea spiritul rãzboinic al tatãlui sãu, (927-969), dupã câteva lupte în Macedonia, amenintat din toate pãrtile de vecini, se grãbi a încheia pace cu bizantinii. Pacea fu pecetluitã, la 8 octombrie 927, prin cãsãtoria lui Petru cu o ne-
"-1 M. Canard. Arabes et Biilgares au debut de X-e siecle. „By-zantiorr, 11, 1936, p. 213 si urm.).
346

poatã a lui Romanos, Mãria. Noua politicã bulgarã se întemeiazã acum pe o strânsã prietenie cu Bizantul. O mare întelepciune politicã a Cancelariei bizantine fu recunoasterea patriarhatului bulgar, prin care biserica nationalã bulgarã fu atrasã definitiv în comunitatea ortodoxã, rupându-se de orice legãturi cu Vechea Romã. Mai târziu i se recunoaste tarului bulgar si titlul de poccnXetK; (sub Constantin VII)"61. Nemultumirile partizanilor rãzboinici ai lui Simeon îl vor ridica pe boierul Nicolae împotriva tarului si, biruit, Nicolae se va retrage la Apus, unde fiii sãi vor întemeia în Macedonia si Albania un nou tarat. Pecenegii prãdarã în timpul lui Petru Bulgaria, iar maghiarii o cutreierarã ele 5 ori, în drumul lor cãtre tinuturile bizantine.
Luptele cu arabii. în rãsãrit, imperiul câstigã biruinte mari asupra dusmanilor sãi. Vestitul renegat Leon din Tripolisfu bãtut atât de tare, în 922, ele amiralul loan Radinos, la Lemnos, încât flota piratului fu distrusã cu desãvârsire si linistea asiguratã iarãsi în Marea Egee64.
Tot atât de fericite furã armatele imperiului împotriva califatului din Bagdad. Lupte aprige, purtate timp de 22 de ani, ele ilustrul general armean loan Curcuas (Gurgen) (920-942) ca un alt Traian sau Belisarie('\ împinserã hotarele Imperiului ele la Halys pânã la Tigru si Eufrat, câstigând mai bine de o mie de orase imperiului. Dupã un lung asediu si mari lupte purtate ele Curcuas, Melitene, puternica cetate ele lângã Eufrat
"' Data, consideratã pânã acum 924, e aceasta. Ea rezultã dintr-o scrisoare a patriarhului Nicolae cãtre Simeon, clin 922 (v. Grumel, Regestes, nr. 705, p.188).
M Theoph. Cont., p. 427.                                      .{.-,.„,.
347
NICOLAF.   BANESCU
se predã în mai 934 bizantinilor. Emirul66 ajunse acum aliatul Bizantului în luptele cu coreligionarii sãi.
Popoarele crestine din Orient, armenii si iberii, scuturarã acum si ele jugul arab. încã clin vremea lui Basilios, Bagratizii (Bagratunii) întemeiaserã un stat armean neatârnat si Asot, „Printul Printilor" (âp%cov TCOV ccpxovTcov), primise de la împãrat coroana de rege. Celãlalt Asot, al Il-lea, nepotul celui dintâi (915-928), cu ajutorul iberilor si în legãturã cu Bizantul, ridicã statul sãu la cea mai mare putere si califatul trebui sã-i acorde în 922 titlul de „Rege al Regilor". Armenia stãtu de acum în cea mai strânsã legãturã cu Imperiul bizantin, ca un post înaintat al crestinitãtii.
încã o izbândã rãsplãti, sub Romanos, armele biruitoare ale bizantinilor în Orient: dupã cucerirea cetãtii Nisibis si a altor cetãti din Mesopotamia de cãtre viteazul Curcuas1171, în 942, locuitorii din Edessa, amenintatã de el, pentru a scãpa se hotãrârã (944) a-i preda sacrul palladium al acelui oras, giulgiul sau pânza cu chipul „nefãcut de mânã omeneascã" al Mântuitorului lisus (TO toi) XpiOTOi) ayiov eKfiayeîov)67, care, trimisã la Constantinopol, fu întâmpinatã peste tot de numeroase deputãtii si ajunse, într-un adevãrat triumf, în Capitala imperiului, împãratul iesea înaintea sfintei relicve la Blacherne, îngenunchind înaintea ei si înso-tind-o, împreunã cu patriarhul, cu mare alai, pînã la Sfânta Sofia, ele unde, dupã un serviciu divin, fu dusã în palat.
66 Apochaps la bizantini (Abu-Hafs).    •'.'
"" Theoph. Cont., p. 432. Cf. Zonaras, III, p.479: TO âxeip6tet>K -iov eKfunroiia TOÎ> ocoTfjpoq Xpioiov TO i^eîov XEip6|a.cxKtpov.
348

Nãvãlirea ungurilor. în timpul acestei domnii, se înregistreazã si o nãvãlire a ungurilor, care au prãdat Thracia pânã la Constantinopol. Continuatorul lui Theo-phanes, mentionând aceastã primã invazie a lor, opritã prin iscusinta protovestiarului Theophanes, care, trimis ca sã facã âXXâyiov, stiu în chip întelept si ele admirat sã îndeplineascã tot ce a voit, foarte lãudat si admirat de barbari pentru prudenta si întelepciunea sa68.
învãtatii belgieni H. Gregoire si P. Orgels, într-un studiu recent69, aduc unele precizãri privitoare la aceastã invazie, scoase din „Viata Sf. Vasile cel Tânãr", redactatã, dupã ei, între 956 si 959- în aceastã „Viatã" se vorbeste de o invazie a ungurilor (numiti turci), pe care un preot Theophanes, întretinut în casa fratilor Gongyles, într-o convorbire la care ia parte si Sf. Vasile cel Tânãr, îi socotea un instrument al rãzbunãrii divine pentru pãcatele crestinilor (scandalurile bigamiei si tetragamiei). Sf. Vasile intervine atunci pentru a spune cã în acest moment chiar o viziune îi reveleazã cã blestematii de unguri, silindu-se a trece Dunãrea, au fost înecati în valurile sale. învãtatii belgieni fixeazã data acestei invazii în 933-934.
Ungurii luaserã, strãbãtând Thracia, multi prizonieri, afirmã cronicarul, împãratul Romanos Lekapenos n-a crutat banii pentru a-i rãscumpãra cu generozitate.
Autorul arab Mas'ucli (Macoucli, Prairies d'Or) plaseazã evenimentul dupã 932, fapt care concordã cu datarea cronicarilor bizantini, care plaseazã reusita
68 Theophanes Continuatus, ecl. Bonn, p. 422-423. 09 L'invasion hongroise dans la „ Vie de Saint Basile lejeune", „Byzantion", XXIV, tome (1954), fasc. I, p. 147-154.
349
NICOLAE   BANKSCU
protovestiarului Theophanes contra maghiarilor în aprilie 934"°.
Atacul rusilor asupra Constantinopolului. Bizantul fu amenintat, în aceastã vreme, si de rusi. Igor concluse aici mai mult de 1.000 de corãbii, cu 40.000 de oameni (941). Flota imperiului, comandatã ele patriciul Theophanes, îi întâmpinã pe rusi la Hierion si nimiceste cele mai multe corãbii. Cei care scapã sunt pusi pe fugã. Debarcând în Bithynia, pentru a-si cãuta merinde, sunt zdrobiti acolo de Curcuas si de Barclas Phokas. Câtiva ani mai tîrziu (944), ei sunt nevoiti a încheia un tratat de comert cu bizantinii.
3. Actele interne ale guvernãrii lui Lekapenos
Dar Romanos Lekapenos desfãsurã o activitate binefãcãtoare si în afacerile interioare. Foarte însemnatã e atentia pe care împãratul o dãdu chestiunii agrare, care de multã vreme preocupa imperiul. El interveni anume în favoarea celor slabi, a micilor proprietari de pãmânturi, apãsati de cãtre cei „puternici", adicã de cei avuti.
în 927, o mare foamete bântui în imperiu si sãrãcimea fu nevoitã, pentru a-si procura existenta, sã-si vândã bunurile. Cei bogati, oi 5t>va-coi, cum li se zicea atunci, se folosirã ele acest prilej pentru a cumpãra proprietãtile sãracilor la un pret de nimic, în afarã ele nedreptatea socialã, ele lipsa milei fatã ele cel slab, a acelei „filantropii" despre care vorbeste împãratul în novella sa, lucrul acesta izbea aelânc interesele statu-
"° Cf. Theophanes Continuatus, ecl. Bonn, p. 422 si urm.
350

lui: cresterea nemãsuratã a marii proprietãti ruina finantele si slãbea în acelasi timp puterea de apãrare a imperiului, ostirea; cãci la bizantini serviciul militar se întemeia mai cu seamã pe bunurile inalienabile ale soldatilor. Când aceste bunuri se înstrãinau în mâinile marilor proprietari, recrutarea armatei era împiedicatã. Pentru a stãvili acest abuz al bogatilor si a proteja clasa micilor agricultori liberi, atît de necesarã economiei generale a statului, Romanos Lekapenos dãdu douã novelle: o novellã în 922 si alta în 934, prin care le interzicea celor puternici sã-si însuseascã proprietatea cuiva întreagã sau în parte, fie pentru ei, fie pentru domeniile împãrãtesti sau pentru cele ale bisericilor si mãnãstirilor. Cine cãlca aceastã dispozitie, în orice chip - prin cumpãrare, danie, mostenire sau altcumva — era obligat sã restituie proprietatea, cu toate îmbunãtãtirile ce i-ar fi adus, vânzãtorulului sau rudelor lui si, în lipsa acestora, satului sau mosiei, fãrã nici un drept la despãgubire si pe lângã aceasta sã plãteascã fiscului, drept amendã, valoarea proprietãtii sau sã sufere vreo altã pedeapsã"'.
"' Romanos Lekapenos intervine cu energie în chestiunea agrarã, care ajunge acum o problemã gravã pentru stat. Cei puternici (5\)vcxioi) acapareazã tot mai mult proprietatea micã tãrãneascã si militarã, primejduind interesele statului, cãci, încã din epoca lui Heraklios, economia si finantele statului, ca si apãrarea lui se întemeiau pe aceastã micã proprietate, împãratii de mai înainte n-au luat mãsuri în aceastã privintã. Leon W a usurat chiar aceastã sporire a proprietãtilor mari în paguba sãracilor (Ttevryuei;, TiTcoxoi).
Erau dispozitii vechi în legislatie care le interziceau functionarilor de a cumpãra în timpul functiunii lor proprietãti sau de a obtine mosteniri, fãrã autorizatia specialã a împãratului. Leon VI
351
NICOLAE   BANESCU
Iar dacã vreun mic proprietar de pãmânt ar fi voit sã îmbrãtiseze viata monahalã, el n-avea dreptul sã dãruiascã pãmântul sãu unei mãnãstiri ori biserici.
Cârmuirea lui Romanos Lekapenos fu energicã si înteleaptã, într-un singur punct fu aceastã cârmuire atacabilã: atitudinea lui Lekapenos fatã de mostenitorul legiuit al tronului, Constantin VII. în tot timpul domniei sale, el lucrã cu vãditã intentie ele a-1 înlãtura ele la conducerea imperiului, substituindu-i propria sa familie. An de an, Lekapenos adãuga, pentru întãrirea situatiei câstigate, noi uzurpatii. Ajuns basileus, el fãcu, în 920, ca sotia sa sã fie procamatã augusta, în mai 921, fiul sãu cel mare, Christophoros, primi coroana imperialã; în 922, el ia primul loc pe monede, în actele publice, în ceremonii, în paguba lui Constantin. Cînd sotia lui Lekapenos muri în februarie 922, titlul de augusta trecu asupra Sophiei, sotia lui Christophoros. în 924, al doilea fiu al sãu, Stephanos, si apoi al treilea, Constantin, erau asociati la tron, obtinând coroana imperialã, în sfârsit, al patrulea fiu al sãu, un stricat, Theophylaktos, fu ridicat pe tronul patriarhal (februarie 933). Astfel, toti copiii lui erau înãltati la cele dintâi locuri ale imperiului; ei treceau totdeauna
ridicã aceastã restrictie pentru functionarii capitalei si o îndulci pentru cei din provincii. El a slãbit apoi printr-o novellã si dreptul ele preemtiune (rcpoti^j,r|cn,q) al vecinilor, care împiedica înstrãinarea proprietãtii tãrãnesti în mâinile celor bogati (numai în primele sase luni vecinii puteau sã aibã dreptul de excludere a altuia de la cumpãrare, vãrsând pretul cumpãrãrii).
Prin aceste mãsuri s-a usurat intrarea micii proprietãti în mâinile celor puternici (Vezi G. Ostrogorsky, Geschichte des byzanti-nischen Staates, p. 179).
352

înaintea lui Constantin VII, care, desi era adevãratul reprezentant al casei macedonene domnitoare, rãmânea pe planul al treilea.
în 920, uniunea cu Roma recunostea principiul Bisericii grecesti asupra nulitãtii cãsãtoriei a patra. Singurul mostenitor al casei domnitoare, prin aceastã condamnare a cãsãtoriei tatãlui sãu, era stigmatizat în ochii credinciosilor ca bastard.
Astfel lucrase omul de energie Lekapenos, pentru a trece tronul imperiului propriilor sãi urmasi, înlocuirea definitivã a casei lui Basilios prin dinastia cea nouã, Lekapenos, pãrea numai o chestie de timp. Planurile sale furã însã zãdãrnicite de propriii sãi copii. Christophoros murise mai înainte. Ceilalti doi, Stepha-nos si Constantin, îl ridicau pe Romanos din Palat la 16 decembrie 944 si-1 închideau în mãnãstirea din insula Prote, cãlugãrindu-1.
Epoca lui Romanos Lekapenos a fost de o mare importantã pentru politica orientalã a Bizantului. Dupã trei veacuri de defensivã, imperiul ia, în sfârsit, ofensiva împotriva arabilor.'loan Curcuas este eroul acestei epoci, cel mai strãlucit soldat al imperiului, conduce întîmplãtor aceastã ofensivã. Un cronicar îl numeste „al doilea Traian" sau Belisarie. El dãdu Bizantului 20 de ani de glorie, luã aproape 1.000 de cetãti, dupã expresia aceluiasi cronicar72.
în curând, aceeasi soartã îi astepta si pe ei. Temân-du-se sã nu pãteascã ceea ce pãtise tatãl lor, Constantin VII o luã înainte si, din ordinul sãu, cei doi core-genti furã luati, în ianuarie 945, din palat, unde încã
! Theoph. Cont., p.427.
353
NICOLAE   BANESCU
nu-si sfârsiserã masa si exilati în mãnãstirea unde se pocãia acum pãrintele lor.
Cu aceasta, urmasul legitim al casei macedonene reintra în drepturile sale. Pricina atâtor tulburãri în preajma tronului era veche. Bizantul mostenise de la vechiul Imperiu roman unul dintre viciile sale constitutive, care-i aduse ruina: lipsa unei legi de succesiune. Pânã în veacul al IX-lea, Imperiul bizantin nu fusese obisnuit a respecta filiatia naturalã, adevãrata lege de ereditate monarhicã. Orice tãran, orice aventurier îndrãznet putea fi destul de nobil pentru mostenirea lui Constantin cel Mare. Superstitia - preziceri, oracole, visuri - era, cum am vãzut, un element puternic în aceste lovituri extraordinare ale norocului, împãratii cãutaserã a reactiona împotriva acestei primejdioase tendinte; ei încercarã a înlesni transmiterea puterii, asociind, încã din timpul vietii lor, la imperiu, fie pe mostenitorii lor adoptivi, fie pe descendentii legitimi. Aceasta nu era încã de ajuns; trebuiau reformate moravurile, trebuia sã se dea bizantinilor o religie monarhicã. Uzurpatorii înteleseserã de multe ori aceastã necesitate. Basilios I stabilise legitimitatea copiilor nãscuti în palatul de purpurã (rcopcp'opoyEvvriTOt).
întâmplãrile descrise mai sus, bucuria cu care poporul primi restabilirea lui Constantin VI Porphyro-gennetos în fruntea imperiului, ca adevãrat mostenitor al casei domnitoare, ne aratã progresul ce-1 fãcuse, în secolul al X-lea, ideea legitimitãtii monarhice. Asa ceva nu s-a putut vedea, bunãoarã, la sfârsitul secolului al VUI-lea, când nefericitul Constantin VI fusese înlãturat cu atâta cruzime de pe tron de ambitioasa lui mamã.
354

D.
f CONSTANTIN VII PORPHYROGENNETOS (945-959)]
Acum, la anul 945, începe guvernarea personalã a lui Constantin VII Porphyrogennetos. El începe prin-tr-o serie de destituiri, pentru a-si asigura concursul oamenilor pe care se putea bizui. Printre acestia se distingeau membrii familiei Phokas, care aduseserã atâtea mari servicii imperiului. Bardas Phokas, fratele revoltatului Leon, fu ridicat la rangul de domestikos râ>v a%oAxov, cei trei fii ai sãi, generali eminenti, Nike-phoros, Leon si Constantin, primirã cele mai însemnate comenzi militare în Asia. Foarte influent în aceastã domnie fu apoi Basilios, supranumit 6 neTEivoc; (înaripatul). Familia Argyros dãdu de asemenea câtiva ilustrii generali, ca Pothos Argyros si Marianos Argyros patriciul, care luptã glorios în Italia meridionalã.
Constantin VII era mai mult un om de studiu decât de actiune. Activitãtii sale literare i se datoreazã miscarea intelectualã foarte însemnatã a acestei epoci. Grija cârmuirii fu lãsatã împãrãtesei Elena si oamenilor de energie din fruntea imperiului. Blând din fire, împãratul tolera scandalurile patriahului Theophylak-tos, singurul membru al familiei Lekapenos care-si pãstrase situatia, care dezonorau biserica, pânã când, fiind pasionat de cresterea cailor, a murit trântit de unul dintre ei (956). Fiul lui Constantin VIL, de a cãrui educatie împãratul se îngrijise cu deosebire, pentru care scrisese atâtea cãrti, iesi un lenes si un stricat, cel mai
355

rãu împãrat din toatã dinastia. Dupã ce, în 944, se încheiase pentru el cãsãtoria cu Berta, fiica regelui Hugo de Burgundia, care si fusese adusã la Constantino-pol, unde luase numele de Eudoxia, aceasta muri dupã cinci ani (949) iar Constantin consimti, câtiva ani mai târziu (956) la a doua cãsãtorie a lui Romanos cu o femeie obscurã, frumoasa Anastasia, care va lua numele nobil de Theophano, si va fi adevãratul geniu rãu al Casei domnitoare, provocând în sânul sãu o serie de asasinate.
1. Succesele externe
Datoritã marilor generali de acum, imperiul fu apãrat cu energie împotriva Hamdanizilor din Asia (Mesopota-mia)73 si împotriva arabilor din Apus, care furã siliti la pace. Ungurii nãvãlirã de câteva ori în imperiu, furã biruiti si doi sefi ai lor primirã, în vremea aceasta, botezul la Constantinopol. Dar un fapt din cele mai însemnate în domnia lui Constantin VII fu cãlãtoria printesei Olga a Rusiei la Constantinopol în 957, cea dintâi suveranã barbarã ce se vãzu în Capitala imperiului. Ea era sotia lui Igor si acum îi conducea pe rusi ca regentã a fiului sãu, Sviatoslav. Primitã cu mare ceremonie, ea primi la Bizant crestinismul, botezându-se împreunã cu suita ei74. Crestinismul întâmpinã încã rezistentã din partea rusilor; dar actul sãvârsit de Olga la Constantinopol deschise drumul
73  Nou stat al arabilor, întemeiat de familia Hamdanizilor în 'Mossul. Ultimii ani ai domniei lui Constantin al Vll-lea au fost marcati de luptele înversunate duse împotriva emirului Saif-ad-Daulah de Alep, un membru al dinastiei independente a Hamdanizilor.
74 De Cerim., II, 4, 594-598.
356

influentei bizantine, care avea sã prefacã atât de mult poporul ei încã barbar.
Politica externã a Bizantului
Influentele bizantine se întindeau pânã în fundul Caucazului si Armeniei si pânã la extremitãtile lumii occidentale. Uzurpatiile barbarilor le socoteau afarã din drept si nãdãjduiau a le înlãtura, împãratii afectau o protectie pentru toti suveranii strãini. Când le confereau titluri aulice (magistrii, patriei, antipati), când le dãdeau chiar învestitura.
Ce mijloace avea Bizantul pentru a-si impune vointele sale lumii barbare, pentru a impune notiunea dreptului în acest haos ?
1.  Prestigiul antichitãtii imperiului si prestigiul civilizatiei sale. Apoi superioritatea centralizãrii administrative.
2.  Propaganda religioasã.
3.  Diplomatia, admirabil organizatã.
Francii. Constantin VII era contemporan cu trei Capetieni si Carolingieni. în Germania, cu Conrad franconianul si cei doi succesori: Henric si Otto I. Relatii cu ei au fost dese.
Bulgarii, faptul capital în istoria externã a Bizantului a fost rivalitatea lor.
Ungurii. Asezati în Pannonia, în locuri unde i-au aflat pe bulgari, valahi, avari si evrei. 200.000 cãlãreti strasnici bãgau groaza în vecini. Continue nãvãliri. Asezarea lor împiedicã consolidarea unui imperiu slav.
Rusii. Legãturi cu Bizantul. Expeditia contra Constantinopolu-lui. Episodul cel mai important al relatiilor lor în Bizant - botezul printesei Olga la Constantinopol, 956-957. Relatii comerciale mai însemnate decât cele religioase. Aveau un cartier special la Constantinopol.
Pecenegii, chazarii, în câmpiile scitice. Apoi uzii, bulgarii negri de pe Volga. Zichii si alanii. Chazarii, pe Don, erau în decãdere. Pecenegii pe Nipru, erau în schimb puternici, de aceea Constantin VII recomandã în lucrarea sa bunele raporturi cu ei.
357
NICOLAF.   BÃNESCU
Arabii înregistrau imperiul si pontificatul omeiad (Spania si Mauretania), pe cel fatimid (Africa, uneori Italia meridionalã, Si-cilia), precum si pe cel abbasid (în restul Orientului).
Vasalii Imperiului bizantin erau atât „ilirieni" [de fapt, populatii sud-slave], croatii, sârbii, cât si italieni - un print de Capua, de Salerno, ducele de Neapole, apoi archon de Amalfi, archon de Gaeta, în sfârsit, dogele Venetiei. Legãturile cu Venetia erau vechi, atât în civilizatie, cât si în moravuri. Pãstrarea Venetiei între statele de nord si Imperiul grec oferea o serie de avantaje.
Orasele Dalmatiei, fãrâmele vechii theme, aveau ca metropolã administrativã Zara, cea comercialã fiind Raguza.
Vasalii Crimeii: Cherson. tãrmul nordic al Pontului grec era luat în seamã încã în vremea lui Strabo. în vremea lui loan Chry-sostomul, se afla însã în plinã decadentã. Aici nãvãlirã goti, huni, avari, turci, bulgari, cumani, pecenegi, chazari. Bosforus devine o cetate chazarã. Din acest naufragiu al lumii elenice, singurã Cherson rãmâne, sub Porphyrogenetul, continuatoarea în Evul Mediu a traditiei geniului elenic. Cu un strateg în frunte, pãstreazã o autonomie, cu un proteuon municipal. Era ochiul deschis al imperiului asupra Sarmatiei. E distrusã de concurenta genovezilor din Caffa (dupã 1261).
Armenia: aici arabii erau stãpâni în mare parte. Dar Armenia a avut întotdeauna o organizare feudalã. Suveranii, printi sau regi, erau zelosi dupã neatârnare. Oprimati de arabi, avurã ocazia sã sfarme puterea lor, când Basilios I începu campania sa fericitã la Eufrat. Dar ei se temeau de greci tot atât de mult si nu se miscarã. Bizantul le-a fãcut servicii enorme de atunci: multi printi ai lor cãtre fruntariile imperiului au fost salvati de Bizant, în lupta contra arabilor. Regele Regilor era titlul pe care-1 lua cel dintâi di-nast al Armeniei. Asa fu Asot Bagratuni, pe la 885-886. Toti feudalii armeni - rude, în mare parte - se unirã pentru a-1 ridica peste ei. Arabii îi recunoscurã titlul si Bizantul de asemenea. Acesta fu însã un simplu titlu, Asot putu avea mult prestigiu si era salutat de toti cu respect, dar feudalii nu întelegeau sã capete asupra lor o putere realã. Dupã el, titlul rãmânea fãrã autoritate. Era „archon ton archonton" la Bizant. Regi la ei erau multi si nici Bizantul nu le dãdea importantã. Cea mai însemnatã dinastie era
358

aceea a Bagratizilor. Constantin VII îl primi la curtea sa pe tânãrul Asot, îi dãdu bani si trupe pentru a se impune. Altã dinastie mare era Ardzruni, ce stãpânea în Vaspuracan. Mamiko-nian, se afla în luptã cu Bagratizii.
Vasalii imperiului erau: printul de Vaspuracan, printul de Siu-nia, printul de Taron s.a.
Arabi, în sudul Armeniei, câtiva emiri erau vasalii imperiului.
Decãderea califatului abbasid
Turcii pretorieni îi fac si desfac pe califi, ajunsi o jucãrie în mâinile lor. Aceasta trezi urile arabilor si khorasanienilor înlãturati. Al Motasim fu silit a-si transfera capitala la Samarra, Bagdadul fiind pãrãsit în 836. Evadând din Bagdad, cu curtea si garda sa, califul se constituise aproape prizonierul gãrzii sale.
în 908, în fruntea califatului era un copil de 13 ani, Al. Mogta-dir. Aceasta stârni tendintele centrifuge. Califul fiind detronat de un vãr, fu restabilit de garda sa turcã si de seful ei, eunucul Mu-nis. Ca rãsplatã, acest servitor credincios primi titlul de amîr-a-l-umarâ (emirul emirilor). Era o functie militarã, ea însã deveni în curând o suveranitate adevãratã. Istoricul Ibn-Khaldun ne-a descris conditiile în care acest regent al imperiului îsi exercitã puterile: „El îl tine pe print într-o închisoare completã, îi permite a se lãsa în voia plãcerilor, pentru ca sã-i înlãture gândul de a se ocupa de afacerile publice. Desi a pus mâna pe întreaga autoritate, el se fereste de a-i uzurpa semnele, emblemele si titlurile suveranitãtii. Face sã se creadã cã lucreazã dupã instructiunile pe care suveranul i le transmite." în aceste împrejurãri, stãpânirea abbasidã intra în clisolutie. O miscare separatistã crea stãpâniri independente în toate pãrtile.
Tahirizii creazã un regat în Khorasan. Fondatorul, un persan, Tahir, pus la 820 de Al Mamun guvernator în Khorasan. Urmasii sãi dispuneau de aceastã guvernare ca de un regat ereditar.
Caffarizii dãdurã lovitura de moarte dinastiei Tahir (873) si luarã stãpânirea ei, întinzându-se mult si amenintând Bagdadul.
359

Numele le vine de la ocupatia fondatorului, Yaqub, un fost cãldãrar (caffâr).
Sâmânizii îi desfiinteazã (902) pe Caffarizi. Ei pornesc de la guvernarea diferitelor districte supuse Tahirizilor. Scuturã stãpânirea acestora si se întind din Transoxiana pânã la sud-vestul Caspicei. Ghaznavizii, turcii din Ghazna, la care fãcu apel contra aristocratilor emirul Nuh, puserã capãt dinastiei Samanide în 999. Numele le vine de la Ghazna (Afganistan), capitala lor. Vor fi suveranii unui mare imperiu de la 999-1191.
Buyizii dau o altã dinastie persanã. Pretindeau a coborî din mari seniori sau chiar din regii sassanizi. Cãtre 932, trei fii ai lui Buye s-au pus în serviciul guvernatorului semineatârnat din Ghîlân (sud-vest de Caspica). Certându-se cu el si revoltându-se contra califului Al-Qâhir, se luptarã mult timp si cãutarã a-si face state pe seama lor. Iau Ispahan si siraz. Unul din frati, Ahmed, intrã la 945 în Bagdad, unde califul Al-Mostakfi îi conferi titlul de amir-al-umarâ si supranumele onorific Mo'izz ad-Dawla (Glorificatorul imperiului). Aceastã putere ridicatã în câtiva ani luã o amploare extraordinarã când, în 977, Adud ad-Dawla (Bratul imperiului), unul din neam, a reunit sub puterea sa toate posesiunile Buyizilor, adicã douã treimi din Iran si Mesopotamia. El si-a luat titlul arab de sultan si vechiul titlu persan de „regele regilor", sâhânsâh. Califul ajunse o jucãrie în mâinile sale, el pãstrã o autoritate spiritualã sub protectia acestui emir, care tinea solid imperiul si-1 guvernã bine. Dominatia acestei familii tinu pânã la aparitia Selgiucizilor.
Miscãri separatiste avurã loc si în Egipt. Tulunizii se proclamã stãpâni în Egipt si Siria, Achmed ibn Tulun fu împãratul acestei dinastii, care tinu 36 de ani (fiul unui sclav turc, Tulun), la Fostat. în 905, flota califului Mektafi intrã în Postat.
Iksiditii iau în stãpânire Egiptul 30 ani în urmã. Fondatorul era tot un turc. Supranumele de Iksid, pe care îl luã, era un vechi titlu iranic, purtat de regii din Turkestanul oriental. Ca Ibn Tulun, el restabili ordinea în afacerile Egiptului si semnã un acord cu Bagdadul, îndatorindu-se la un tribut. Suveranul cel mai însemnat fu Khâfîir, un negru, sub care Fostat, capitala, fu un centru de culturã arabã. Al-Motanabbi, poetul, trãi la curtea lui. Doi
360

ani dupã moartea lui, Egiptul nu putu rezista atacului Fatimizilor (969) si dinastia cãzu.
Hamdanizii întemeiarã, în fine, un regat arab. Dinastia tinea de tribul arab Taghlib.
Strãbunul Hamdan si copiii lui fuseserã colaboratorii califului, rând pe rând credinciosi sau disidenti, în 905, unul din ei, Abul-Haidjâ, fu numit guvernator de Mossul si Mesopotamia de Sus. Fiul si nepotul sãu pãstrarã postul pe care Buyizii, apoi Kurzii, li-1 rãpirã la sfârsitul secolului al X-lea.
Al doilea fiu al lui Abu'l-Haîdja, este cel a cãrui amintire a pãstrat-o istoria sub numele de Saif-ad-Dawla, „Sabia imperiului".
în 944, a smuls Alepul guvernatorului ce-1 reprezenta pe Iksid. O armatã trimisã din Egipt fu învinsã. El luã apoi Damascul, dar o conventie cu Khafur, regentul Egiptului, recunostea Hamdanidului tot nordul Siriei. Damascul rãmânea Iksiditilor. Din acest post înaintat al Islamului, Saif nãvãlea necontenit asupra Imperiului bizantin. Curtea lui de laAlep era centrul strãlucit al culturii arabe. Saif îsi datoreazã renumele mai ales protectiei acordate poetului Al-Motannabi, una dintre gloriile literaturii arabe. Criticii arabi laudã ingeniozitatea imaginilor lui si bogãtia vocabularului. Europenii nu primesc aceastã hiperbolã, îl socotesc un retor secular (laic). Filosoful Al-Fârabi a fost comentator al lui Aristotel.
Politica externã a imperiului fu condusã cu energie. Luptele cu arabii în Rãsãrit nu înceteazã în cursul acestei domnii. Adversarul principal era acum în Asia emirul Saif-ad-Dawlah, seful dinastiei independente a Hamdanizilor, suveranul de Alep. La început, el fu biruit de bizantini, în 949, Maras (Germanikeia) cãdea în mâinile acestora, în 950, emirul e bãtut iarãsi, Theodosiopolis cuceritã, în 957 si 958 Amida, Samosata cad de asemenea în mâinile bizantinilor. Numai împotriva piratilor din Creta imperiul nu izbuti. O expeditie mare porni în 949 împotriva lor. Constantin VII ne-a lãsat în De Cerim. (II, 45) o relatie amãnuntitã asupra echipãrii acestei expeditii. Constantin Gongyles, care o conduse, fu bãtut si pierdu cea mai mare parte din flotã.
361
NICOLAE   BANESCU
în general, frontiera imperiului era dusã pânã la izvoarele fluviului Tigris si împrejurimile lacului Van.
Un fapt însemnat în domnia lui Constantin VII a fost si cãlãtoria printesei Olga, vãduva lui Igor, la Constantinopol. în 957, regenta venea din Kiev si era primitã cu mare pompã de cãtre împãrat. Era prima suveranã barbarã care se vãzu la Bizant. Cartea Ceremoniilor ne descrie (II, 4) receptiile care avurã loc cu acel prilej la curtea lui Constantin VII, darurile bogate pe care printesa si suita ei le primirã de la împãrat.
Cronica ruseascã vorbeste de crestinarea printesei ruse la Constantinopol, nas fiind însusi împãratul, iar botezul sãvârsit de patriarh. si izvoare bizantine, ca Skylitzes.
Prima descriere a Cãrtii despre ceremonii prezintã receptiile fãcute kneaghinei si suitei sale în marea salã a Magnaurei si în palatul lui lustinian (al II-lea, Rhinotmetos), primirea intimã în sânul familiei imperiale, în apartamentele acesteia, darurile în bani fãcute lor. Descrierea numeste apartamentul destinat printesei pentru odihnã, Kainurgion.
Cealaltã descriere relateazã receptia datã în onoarea printesei, când împãratul a luat masa cu solia, în Sala de Aur, iar Olga cu împãrãteasa si familia imperialã în somptuosul Pentakubuklion de la Sf. Paul.
în ele nu se spune nimic despre botez, de aceea unii savanti rusi s-au îndoit în legãturã cu crestinarea Olgãi si socotesc cã ea se crestinase mai înainte la Kiev. Dar, observã Mosin, relatia din De Cer. nu face decât sã dea protocolul urmat în acele împrejurãri, si din alte izvoare se vede cã printesa primise la Constantinopol crestinismul, care, odatã întoarsã în patrie, fu o chestiune personalã a ei1181.
Constantin VII muri la 9 noiembrie 959, lãsând imperiul fiului sãu Romanos II, care nu era vrednic a-i conduce destinele. Moartea Porphyrogennetului fu primitã cu mare durere de toatã lumea. Nu se puteau descrie, mãrturiseste un cronicar, multimea poporului îngrãmãdit pretutindeni, când alaiul funebru porni
362

cãtre Sf. Apostoli, suspinele si plansetele cu care toti întâmpinau aceastã „nefericire comunã" (TCO KOIVCQ
2. Miscarea intelectualã în timpul lui Constantin VII. Activitatea literarã a împãratului
Cu moartea lui Constantin VII Porphyrogennetos (959), ajungem la mijlocul epocii dinastiei macedonene. Epoca acestei mari dinastii începe de la Basilios I, fondatorul ei de la anul 867 si merge pînã la moartea împãrãtesei Theodora, în 1056, ultimul vlãstar al acestei dinastii, cu care ea se stinge.
îmbrãtisând 200 de ani, epoca dinastiei macedonene a fost cea mai strãlucitã din istoria politicã a Bizantului. Rãzboaiele purtate la toate frontierele, în Orient si în Occident împotriva arabilor, la nord împotriva rusilor, au fost încununate de cea mai mare izbândã. Triumful imperiului a fost în special însemnat sub domniile lui Nikephoros Phokas si loan Tzi-miskes; el atinge punctul culminant sub Basilios II. Influenta imperiului se restabileste în Siria musulmanã. O parte a Armeniei este acum anexatã imperiului; cealaltã adusã la vasalitate-, Bulgaria e desfiintatã si prefãcutã în provincie romanã; Rusia tânãrã, care începuse a da de lucru acum Imperiului bizantin, e mereu înfrântã si influenta bizantinã strãbate si acolo adânc, în aceastã epocã, în care crestinismul e primit de la Bizant si relatiile comerciale strânse se legã între
; Teoph. Cont., p. 467-468.
363
NICOLAE   BANESCU
acest stat si imperiu, aducând pe urmele lor relatii religioase, politice si intelectuale.
într-un cuvânt, imperiul ajunge în aceastã perioadã la apogeul puterii sale. O întinsã operã legislativã, o activitate intelectualã din cele mai mari, pe care am vãzut-o, în parte, legatã de numele patriarhului Pho-tios si al împãratului Constantin VII, adaugã noi elemente la gloria acestei dinastii.
Constantin VII a domnit, nominal, de la 912-959, aproape o jumãtate de veac. De fapt însã el a fost tinut sub tutelã si înlãturat din fruntea imperiului pânã în 945, când abia izbuteste a lua personal frâiele cârmuirii, cum am vãzut, în tot acest timp, când conducerea efectivã a imperiului era în grija altora, Constantin VII se cufundã în studiile sale, pentru care arãta, din tinerete, o mare aplecare. si chiar când ajunse a conduce el însusi destinele imperiului, de la 945, am vãzut cã a stiut sã se înconjoare de oameni vrednici, care au purtat cu energie campaniile împotriva dusmanilor numerosi, încât el a putut si atunci sã continue ocupatiile sale de predilectie. Astfel, Constantin al VH-lea a fost în mãsurã sã lase mai cu seamã amintirea unui om de litere; protector al artistilor si învãtatilor, el fu initiatorul unei adevãrate opere culturale care face din domnia sa una din cele mai însemnate pentru istoria culturalã a Bizantului1191.
Viata intelectualã se concentra atunci la Constanti-nopol. Universitatea, reorganizatã în timpul dinastiei phrygiene, luase pe atunci un mare avânt. Theoktistos fusese initiatorul si opera sa fu continuatã de Bardas, care deschisese în sala Magnaurei învãtãmântul supe-
364

rior Tfjt e^co aocpiocq, expresie care aratã caracterul laic al învãtãmântului lui. Mai înainte fusese o scoalã de învãtãmânt clerical, oiKOX>|0.eviK6v SiSaoKocXeîov76.
El îl pusese în .fruntea scolii pe vestitul Leon 6 Oi-Xoaocpcx; sau 6 Mai3rmaTi.K6<;. Acesta fusese chemat de califul Al-Mamun, iar faptul atrãsese atentia împãratului Theophilos asupra lui. Constantin, apostolul slavilor (Kyrill), a fost elevul lui Leon. Photios, de asemenea. Acesta fusese apoi profesor la scoalã.
Universitatea lui Bardas fu înnoitã în chip strãlucit de Constantin Porphyrogennetos. Acesta îi dãdu o nouã viatã, reorganizându-i învãtãmântul, aducându-i în fruntea ei pe cei mai destoinici învãtati ai timpului sãu, pentru filosofic, retoricã, geometrie si astronomie. Protospatharul Konstantin, pe atunci n/ucraKoq, fu numit pentru învãtãmântul filosofic (Kai3r|Yr|Tn<; tcov cpi-lococpcov). Mitropolitul de Nikaia [Niceea], Alexandros, pentru retoricã, Nikephoros patriciul pentru geometrie, iar Gregorius, a secretis, pentru astronomie, împãratul îi plãtea nu numai pe profesori, dar se îngrijea si de întretinerea scolarilor. Se interesa personal de învãtãmânt, era zilnic în cercul profesorilor si scolarilor77. Panegiristul sãu ne spune cã stia sã pretuiascã virtutea si stiinta ca nimeni dintre înaintasii sãi78.
Arhitectura îl pasiona si Continuatorul lui Theopha-nes ne însirã cu mari elogii constructiile strãlucite ale împãratului. Pictura nu numai cã o pretuia, dar o cul-
76 V. Fr. Fuchs, Die hoheren Schulen von Konstantinopel im Mittelalter, Leipzig, 1926, p. 8-14.
77 Theoph. Cont., p. 446.
78 Ibidem, p. 447.                                                   .;   • • '.
365

tiva el însusi cu un talent care fãcea dintr-însul, dupã mãrturisirea aceluiasi biograf, un adevãrat maestru, care îndrepta lucrãrile multor pictori. Cultiva muzica si cunostea bine artele tehnice, fiind si în privinta aceasta un îndrumãtor79. Nu era strãin nici de arta construirii navelor, obisnuind a da si aici indicatii.
Printre toate aceste însusiri, Constantin VII contribui la întretinerea si provocarea miscãrii intelectuale a epocii sale. Ceea ce caracterizeazã aceastã miscare este mai întâi faptul cã artistii si literatii se ridicã mai cu seamã dintre cãlugãri. Apoi, putina ei originalitate. Bizantinii trãiau din mostenirea vechii Rome si a Greciei clasice. Al treilea caracter al culturii acestei epoci e universalitatea cunostintelor: învãtatii Bizantului nu se specializeazã.
în lucrãrile literare ale epocii lui Constantin VII se deosebesc douã grupe: I. acelea pe care le-a scris el însusi, precum si II. cele care s-au întreprins din îndemnul si sub auspiciile sale.
I. Lucrãrile proprii ale lui Constantin VII sunt urmãtoarele:
l. Istoria lui Basilios I, care se întemeiazã pe Gene-sios, si care formeazã acum Cartea 5 a Continuãrii lui Theophanes. A fost compusã în timpul domniei personale a lui Constantin (945-959). Din punct de vedere istoric, ea are defectele tuturor operelor contemporane: istoria palatului, a campaniilor, a conspiratiilor, a biruintelor, a clãdirilor, cu un cuvânt, istoria externã, nu cea internã. Cartea e o apologie a domniei lui
79 Ibid., p.450.
366

Basilios si pentru a afla adevãrul, trebuie sã consultãm si alte izvoare asupra acestei domnii.
2. O operã asupra administratiei statului, cunoscutã de obicei sub titlul: De administrando impericf0. Cartea avea un scop educativ si a fost scrisã pentru fiul sãu, Romanos. Autorul voia sã-1 învete pe acesta: a) care sunt popoarele primejdioase pentru Bizant si prin care alte popoare s-ar putea ele combate; b) mijlocul de a eluda cererile lor indiscrete; c) originea, moravurile, institutiile diferitelor popoare, natura legãturilor dintre ele si imperiu; d) evenimentele si inovatiile produse la curte sau în imperiu.
Valoarea deosebitã a cãrtii constã în stirile pretioase , pe care ni le dã asupra neamurilor care înconjurau atunci Imperiul bizantin.
3- O operã asupra împãrtirii militare si administrative a imperiului, De Thematibus (.De praefecturis), Tot» acxpcoTCXTOi) (3acriA,Ecoq KcovaTavTivot) TOU riopcpi)-poyevvfrTO'U nepi TGOV $e(a.ccTcov etc., în 2 cãrti. E o lucrare de tinerete, purã compilatie în anumite pãrti. Autorul nu cunoaste imperiul decât din cãrti. Ne-am astepta sã aflãm în aceastã lucrare date geografice asupra imperiului din secolul X. în loc de aceasta, autorul ne dã geografia imperiului din secolul VI. Singurã împãrtirea imperiului în cele 12 themata ale Europei si 17 ale Asiei este din epoca lui Constantin al VH-lea. Pentru descrierea fiecãreia, el se mãrgineste a-i copia pe autorii vechi. Cei care au fost pusi mai mult la contributie sunt Stephanos din Bizant (secolul
1 Titlu dat de [umanistul] Meursius.                                       :'
367
NICOLAE   BANESCU
al V-lea) si Hierokles, autorul unui Vademecum (Sy-nekdemos), din vremea lui lustinian.
4. O lucrare asupra Ceremonialului Curtii bizantine, care s-a tipãrit în prima editie sub titlul ''EKI^ECTK; ir\q 6acriAeiox> Toc^ecoq, De Cerimoniis aulae byzantinae.
Cartea aceasta este cea mai curioasã si cea mai indigestã din compilatiile întreprinse de dinastia macedoneanã. Ea cuprinde prescriptii pentru solemnitãtile Curtii la botez, cãsãtorie, încoronare, înmormântare, la primire si concedierea ambasadorilor, la sãrbãtorile mari ale Bisericii, la promovarea marilor fuctionari si la instalarea lor s.a. Este totusi de netãgãduitã însemnãtate cultural-istoricã; dintr-însa putem cunoaste factorul prin care Bizantul s-a impus atâta vreme popoarelor barbare, cu care diplomatia sa iscusitã îl punea în relatii.
Caracterul de compilatie al acestei lucrãri s-a stabilit. Unele capitole ale Cãrtii I se datoresc scrierii lui Petros Patrikios (nepi Tno^mKfjc; KaTaaTotaECOc;), un scriitor din secolul VI. Sfârsitul Cãrtii II e luat din Cartea asupra locului dupã rang al demnitarilor si a oaspetilor strãini la mesele împãrãtesti, compusã de pro-tospãtarul Philotheos, sub Leon înteleptul, la anul 899 (Kletorologion).
II. Lucrãrile întreprinse din îndemnul lui Constantin VII sunt urmãtoarele:
1. Basilicalele (Toc BccmXiKoO, sunt compilatia de legi începutã de Basilios I si sfârsitã de Leon cel întelept. Sub Porphyrogennetos, textul lor a fost sporit cu extrase din prelucrãrile Digestelor, Codicelui lustinian si Novellelor.
368

2.  O compilatie asupra stiintelor rãzboiului trece sub numele lui Constantin VII si e datoratã poate îndemnului  sãu:   ZTpcrcriyiKov  7iLpi  Li3â>v  Siacpopcov Li3vcov. în aceastã lucrare, fãrã nici o valoare si pãstratã numai fragmentar, se adunã informatiile mai vechi asupra felului de luptã al popoarelor strãine.
3.  rLconoviKOc, un tratat asupra agriculturii. Aceasta fãcuse adesea obiectul expunerilor stiintifice, în special de la epoca alexandrinã încoace. Vindanios Anato-lios compusese o Zuvaycoyri yecopyiKcov L7UTT|5L'U|j.oc-TCOV, pe care o cunoscuse Photios (secolul IX). Mai târziu, în secolul 5, un anume Didymos alcãtuise un tratat, FECopyiKd, în 15 Cãrti. Apoi Cassianus Bassus fãcuse, cu ajutorul acestor scrieri, o mare colectie agricolã, în secolul al Vl-lea sau la începutul celui de-al VH-lea. O prelucrare a acestuia se întreprinde acum, sub Constantin VII.
4.  O Enciclopedie a medicinei, 'laTpiKct, pe baza cãrtii lui Oribasius (secolul IV), 'E7UTO|a,fi tcov ioapi-
KCOV l3LCOpT|)J.6cTCOV.
5.  Colectia Vietilor Sfintilor, alcãtuitã de Simeon Me-taphrastes, o lucrare imensã, care s-a pãstrat numai în parte. Psellos ne spune cã Vietile sfintilor nu mai erau acum la înãltimea gustului literar, în urma reînvierii vechii eruditii grecesti si atunci, din îndemnul împãratului, Simeon întreprinse prelucrarea acestor Vieti, pe care le îmbrãcã în eleganta stilului sãu, pentru a le face iarãsi citite de bizantini.
Metaphrastes era un om întreg, care nu se închidea într-o singurã specialitate. Diplomat, ambasador, general, membru al consiliului privat, era un om de gust si de lume. Trebuia sã adune miile de manuscrise din
369
NICOLAE   BANESCU
bibliotecile Rãsãritului, prin mãnãstiri din Grecia, Athos, Venetia etc. Pentru a traduce în greacã toate aceste „Vieti", scrise în limba coptã, siriacã, ebraicã, armeanã, arabã, latinã, trebuia sã dispunã de un numeros personal de ep^riveinoci. Trebuia sã compare textele cu traducerile, sã suprime ce nu pãrea adevãrat, sã corecteze barbaria vechilor hagiografi, sã îmbrace legendele în elegantele stilului sãu. Aceasta a fost opera imensã a lui Simeon Metaphrastes. O parte a acestei munci a pierit.
6.  loseph Genesios îsi compuse, tot din îndemnul împãratului, cele 4 cãrti ale istoriei împãratilor (între 945-959), care trateazã domniile lui Leon V, Michael II, Theophilos, Michael III si Basilios I.
7.  Continuarea istoriei lui Theophanes se scrise de asemenea din acelasi îndemn al lui Constantin VII, de la Leon al V-lea pînã la moartea lui Mihail III).
8.  Dar cea mai însemnatã dintre colectiile întreprinse în timpul lui Constantin VII este Enciclopedia istoriei. Scopul aceste lucrãri era ca sã se extragã metodic ce era mai însemnat la vechii istorici, pentru a pune astfel la îndemâna contemporanilor un mijloc mai comod de a-i cunoaste, întregul material se împãrti în 53 capitole (ambasade, administratie, rãzboi, literaturã s.a.), în chip sigur se recunosc astãzi din toatã aceastã uriasã compilatie 4 titluri:
a) 'EtcXc-yat rcepi npea6euov, Excerpta de legationi-bus, o monografie, în care se strângeau informatiile privitoare la ambasade. Totul împãrtit în douã capitole: unul asupra soliilor popoarelor strãine la romani, si altul asupra celor trimise de romani la popoarele strãine.
370

b)  riepi a.peir\c, KOU KaKiocq, De virtutibus et vitiis, o colectie moralã.
c)  Ilepi yvcop.cflv, De sententiis.
d)  Hepi L7ti(3ox)Xcc)V KOCTCC 6aaiXecov tEtOVOICOV, De insidiis.
Ni s-a pãstrat întreagã colectia De legationibus, jumãtate De virtutibus, si fragmente din celelalte douã. Mai sunt fragmente cu primire la tehnica militarã, la poliorceticã, altul cuprinde povestiri de asedii de orase, bãtãlii, altul proclamarea împãratului.
Meritul acestei colectii e cã ne-a pãstrat fragmente din foarte multe opere de seamã care s-au pierdut.
E.
[SITUAtIA INTERNÃ A IMPERIULUI BIZANTIN ÎN SECOLUL AL X-LEA]
1. Organizarea imperiului în secolul al X-lea
întocmirea monarhicã absolutã ce caracterizeazã Imperiul bizantin capãtã acum un caracter si mai pronuntat. Am vãzut progresul fãcut în vremea aceea de principiul monarhic, ideea legitimitãtii dinastice. Lucrul acesta, care pune capãt necontenitelor uzurpa-tiuni brutale, e opera dinastiei macedonene, care dãdu imperiului o familie domnitoare pentru aproape douã veacuri. De acum înainte membrii casei sunt „cei nãscuti în purpurã", singurii mostenitori legiuitori ai tronului.
împãratul, marii demnitari. în fruntea imperiului, puternic centralizat, se aflã, cu puteri nemãrginite, împãratul. Mostenitor al vechilor caesari ai Romei, el este seful suprem al armatei si întâia autoritate legislativã. Puterea aceasta absolutã a împãratului are diferite origini: una romanã, alta orientalã, una crestinã, în contact cu Orientul, el este acum autocrator, despotes si, mai cu seamã, în imperiul elenizat din secolul VII încoace - limba latinã se pãstreazã numai în comenzile militare si în unele formule ale ceremoniilor - basi-leus, împãratul KOCT' L^o%r\v, ca Marele Rege al monarhiei asiatice ce fusese modelul. si titlul acesta nu s-a recunoscut altuia decât tarului bulgar, când acesta a intrat în legãturi de înrudire cu familia imperialã. sefii
372

arabi din Africa erau fatã de imperiu niste simpli e^ot>-cncxCTTcd sau cpiAoi, împãratii din Apus aveau, în protocolul cancelariei bizantine, titlul de pfjyec;81, iar sefii popoarelor barbare ale Orientului pe acela de ap%ovT8t. Crestinismul îi adãugase împãratului un nou prestigiu, fãcând dintr-însul alesul lui Dumnezeu, isaposto-los, seful suprem si apãrãtorul religiei (ev XpiGTcp TCQ 0eco a'UTOKpccTcop, ev Xpiaiâ evcrepru; atiTOKpdTWp). Crestinismul i-a dat împãratului o ultimã trãsãturã caracteristicã: el era alesul lui Dumnezeu, vicarul sãu pe pãmânt si, cum se zicea la Bizant, iaaTtocnolog. El apare ca sef suprem si apãrãtor al religiei, împãrat si preot în acelasi timp.
Dupã fictiunea constitutionalã, la Bizant, ca si la Roma, demnitatea imperialã era conferitã prin alegere. în teorie, aceastã alegere era dreptul Senatului, care o prezenta aprobãrii poporului si armatei. Dar acest j principiu electiv era adesea înlãturat de principiul ereditãtii, când împãratul îsi asocia la tron pe fiul sãu le-jgitim ori adoptat sau pe cine voia si aducea aceastã vointã la cunostinta Senatului, poporului si armatei. De altã parte, lipsa unei norme hotãrâte în privinta dreptului  de  succesiune  deschidea portile  tuturor uzurpatiilor, pe care prezicerile de atâtea ori le înteteau. De la sfârsitul secolului IX un progres se fãcuse l în privinta ideilor de legitimitate si aceasta a fost ope-Jra dinastiei macedonene. De acum se crea o religie Imonarhicã si o opinie publicã credincioasã dinastiei Ipe care o socotea legitimã. Uzurpatorii nu mai cu-
81 Cf. Liutprandi, Legatio, adãugatã de Leo Diaconus, ed. Bonn, p. 344.
373

teazã a-i înlãtura pe reprezentantii legitimi ai dinastiei si asasinarea unui împãrat era consideratã ca o ofensã, care cerea o explicatie.
Odatã ajuns la tron, împãratul avea o autoritate absolutã. Traditia romanã, urmatã la Bizant, punea pe împãrat deasupra legilor. „Totul atârnã - zice o no-vellã a lui Leon VI - de gândirea imperialã si este rânduit, cu ajutorul lui Dumnezeu, de prevederea sa." împãratul exercitã puterea militarã, fie cã el însusi conduce armatele, fie cã generalii sãi câstigã biruintele în numele sãu. Are puterea legiuitoare, de la lusti-nian la Comneni, toti împãratii bizantini au fost mari legiuitori. El supravegheazã administratia, numeste si destituie dupã plac pe toti functionarii si-i înainteazã cum vrea în ierarhia complicatã a demnitãtilor. Este, de asemenea, judecãtor suprem: tribunalul imperial judecã si în primã instantã si în apel. Are o grijã statornicã de administrarea financiarã, esentialã pentru puterea imperiului.
Dar trãsãtura cea mai caracteristicã a autoritãtii împãratului e puterea sa religioasã. Din secolul V, de la Marcian, împãratul e solemn încoronat; din al IX-lea, e uns de patriarh la Sf. Sofia, si aceasta dãdea puterii sale caracterul divin, în titulatura sa, împãratul se chema TUCTTOC; ev XptaTco ia OECQ âocaiA.e'bq, „împãratul credincios întru Christos Dumnezeu", ei)OL(3EaTaxo<;, „împãratul prea cucernic". Pe monedele sale se înfãtisa crucea, Christos tronând sau Fecioara, cu legende pioase, care-1 proclamã pe lisus biruitor si rege al regilor. Arta înconjurã capul sãu cu nimbul cuvenit fiintelor divine si sfintilor, împãratul domneste din gratia lui Dumnezeu, el triumfã cu ajutorul lui Christos. în timp de rãzboi, luptã pentru
374

apãrarea credintei, sub protectia Domnului si a Fecioarei, în timp de pace, viata lui se amestecã strâns cu a preotilor, el însusi fiind preot, ãp%iLpevc, 6ocaiAe-6<;1201.
împãratul guverneazã, prin urmare, Biserica, dupã cum guverneazã statul. El desemneazã episcopii de ales si le dã învestitura si, dupã cum îi numeste, îi depune dupã voia sa. El face legea, în materie religioasã ca si în materie civilã. El convoacã sinoadele, conduce dezbaterile lor, le întãreste canoanele. Se amestecã în certurile teologice si adesea impune însãsi dogma. E apãrãtorul Bisericii, si are datoria de a combate ereziile, si a propaga credinta ortodoxã pe tot pãmântul (oiKov>|^evri).
Astfel, puterea imperialã la Bizant e o autoritate despoticã si sacrã, în constitutia bizantinã nimic nu pune piedicã acestei puteri supreme. Dar în practicã, ea întâlneste obstacole, în fata împãratului este, ca si în Roma Veche, Senatul si poporul, în secolul al X-lea, Senatul (at>yKA,r|i;o<;) pierduse multe dintre privilegiile sale. El nu mai era decât o adunare de înalti functionari, un fel de consilieri de stat, în general devotati suveranului. Pãstra totusi un loc însemnat în stat. îl vedem, când e un minorat si o regentã, intervenind în afacerile statului, reînviind puterile marilor functionari, impunând vointa sa primului ministru, îl vedem amestecându-se în chestiuni religioase. Autoritatea lui creste prin faptul cã e locul de întâlnire al acelei nobi-limi administrative care se numea clasa senatorialã, a-uyKXitUKoi. Ea era formatã din cei care primeau una din cele 18 demnitãti aulice (a^iobja.(XT(x), pe care le conferea împãratul, si din care fiecare avea drept la o anumitã functie administrativã. Nobilimea aceasta
375

asigura recrutarea administratiei imperiale, care gãsea uneori mijlocul de a rezista împãratului
Poporul în epoca aceasta nu însemna mare lucru. Demele, care aveau acum ca sefi înalti functionari, erau în mâna cârmuirii si nu mai jucau decât un rol de paradã. Dar plebea Capitalei era întotdeauna tumultuoasã si izbucnea adesea în miscãri si revolutii sângeroase. Era un factor de care împãratul trebuia sã tinã seama. E încã un factor care tempereazã puterea absolutã a împãratului. Dupã expresia lui Mommsen, cârmuirea era la Bizant, „o autocratie temperatã de dreptul legal al r evolutiei" Si.
Armata era o putere mai mare si ea înfrunta cu tãrie autoritatea imperialã, când sustinea ambitiile generalilor sãi.
Pentru a înãlta prestigiul si mãretia puterii imperiale, Bizantul a stiut sã-1 înconjoare pe suveran de o strãlucire, sã-1 prezinte într-o apoteozã în' care el apãrea ca emanatia vie a divinitãtii.
Titluri mãrete însotesc numele împãratului. Uneori epitete sonore, amintind biruinte. Tot ce se atinge de persoana sa e socotit ca sacru. El poartã un costum somptuos, o robã strãlucitoare de purpurã împodobitã de pietre pretioase si de aur, pe cap coroana, împodobitã cu crucea, si de care atârnã de cele douã pãrti nestemate prinse în lanturi de aur, în picioare încãltãminte de culoare rosie. Pentru fiecare sãrbãtoare, pentru fiecare solemnitate, protocolul prescrie un alt costum, de culori diferite, dar strãlucind de bogãtie. O etichetã
82 J. Bury, The Constit, ofthe Later Roman empire. Selected es-saysofJ.R. Bury, Ed. Temperley, Cambridge 1930).
376

minutioasã si complicatã conduce toate actele vietii sale: procesiuni, cortegii, receptii, audiente, banchete, sãrbãtoriri mãrete.
2. Ierarhia demnitãtilor si a functiilor
în jurul împãratului, în palat si în capitalã, gravita o lume de demnitari aulici si de înalti functionari, care formau curtea si personalul guvernului central. Pânã cãtre sfârsitul secolului VI, imperiul pãstrase organizarea administrativã romanã. Un mic numãr de functionari înalti, rãspunzãtori înaintea împãratului, conduceau marile servicii ale administratiei publice si ei purtau acelasi nume ca si în epoca propriu-zis romanã. Dar pe mãsurã ce imperiul se orientalizã, guvernul si administratia luarã o formã nouã. Marile departamente ministeriale de altãdatã furã fractionate în servicii mai numeroase, începutã în epoca lui Hera-klios, aceastã evolutie se urmã în cursul secolului VIII. în secolul al X-lea, administratia imperiului se gãsea stabilitã definitiv'211.
Ea se întemeie pe o îndoitã ierarhie, foarte exactã. Notita lui Philotheos ne face sã cunoastem precis sistemul si gradele acestei ierarhii. Ea determina rangul tuturor personajelor care tineau de Curte si de administratia publicã. Optsprezece demnitãti (ocolea, a^idb(j.aTa) constituiau clasele unui fel de nobilime administrativã, în care se înainta din treaptã în treaptã prin vointa împãratului. Cele mai înalte din aceste titluri onorifice, - inferioare celor de caesar, nobilissimus si curopala-tes, rezervate printilor familiei imperiale - erau acelea
377

de magistros, anthypatos, pairikios, protospalharios, spatharios, dishypatos, spatharocandidatos etc.
Opt alte demnitãti erau în special rezervate eunucilor, foarte numerosi la curte si în lumea bizantinã.
La aceste demnitãti, ale cãror insigne (ppocfMai) erau remise titularilor de cãtre împãrat, se adãugau cel mai adesea functiuni efective, clasate si ele dupã o strictã ierarhie si care erau dupã Philotheos în numãr de 50. Erau, de o parte, înaltele functii de Curte, ai cãror titulari: prepositus (marele maestru de ceremonii), pa-rakoimomenos (marele sambelan), protovestiarios (mare maestru al garderobei), protoasecretis (seful cancelariei imperiale) - conduceau diferitele servicii ale casei imperiale (KOt>|3cn)KA.eiov), toatã acea lume de impiegati cubiculari, vestiari, chitoniti, chartulari, stratori, secretari ai cancelariei etc. care fãceau din Palat, prin numãrul lor, un fel de oras în oras.
Erau, pe de altã parte, cei 60 de titulari ai marilor servicii ale administratiei publice, care ocupau posturile guvernului central, înaltele functii militare sau administrative la Constantinopol sau în provincii. Ei aveau sub comandã un personal numeros. Numiti prin decret imperial (5m A,6yox>) si revocabili dupã placul suveranului, ei înaintau la cariera onorurilor prin gratia împãratului. Iar între gradele ierarhiei demnitãtilor nobiliare si succesiunea functiilor administrative exista în general o corespondentã.
Astfel, orice functionar la Bizant purta un îndoit titlu, unul onorific, însemnând rangul sãu în rândul nobilimii administrative, altul indicând slujba efectivã cu care era învestit, înaintarea în demnitãti si functii, în ambele ierarhii atârna de împãrat, si zelul personalu-
378

lui administrativ era întretinut mereu de speranta functiunilor mai înalte, de asteptarea unei înaintãri. Niciodatã administratia nu fu mai mult în mâna suveranului, mai puternic centralizatã si mai savant or-ganizatãK.
1. Guvernãmântul central, în capitalã, sefii marilor servicii, ministrii, transmiteau, pânã la capetele extreme ale imperiului, vointa împãratului.
Ei erau mai întâi cei 4 logotheti:
Logothetes tcru 5p6p,ot), care avea la început serviciul transporturilor si postei (dromos e traducerea expresiei cursuspublicus). El a devenit treptat ministru de interne si al politiei, al afacerilor externe, mare Cancelar al imperiului. Va fi numit, simplu, dupã se-
83 V. Benesevic, Die byzantinischen Ranglisten, BNJ, V (1926), p. 97-167.
Publicã din nou listele, dupã Kletorologion al lui Philotheos (De Cer., II, c. 52) si dupã un ms. din Ierusalim. Aceste liste meritã mentionate în continuare.
Lista lui Uspenskij, dupã ms. 39 din Biblioteca patriarhalã din Ierusalim (Taktikon).
în aceeasi bibliotecã e un ms. nr. 24 de la începutul secolului al X-lea, fotografiat de Benesevic. El publicã acest nou Taktikon, în paralel cu al lui Uspenskij si cu listele din De Cer., studiate de Bury.
Ajunge la urmãtoarele concluzii:
1)  Niciodatã n-a existat o epocã în secolele IX-X, în care toti marii functionari sã îmbrace una si aceeasi demnitate (proto-spatharios sau patrikios sau anthypatos-patrikios). Unii din ei nu au fost chiar niciodatã patriei (sau anthypatoi-patrikioi).
2)  De nici o functie nu a fost legat un rang precis.
3)  Numai ordinea functiilor poate fi privitã ca bine determinatãpentru fiecare epocã anume.
379
NICOLAE   BANESCU
si va ajunge un fel de
colul al X-lea, prim-ministru.
AoyotfeTîn; iov yeviKoî), ministrul tezaurului public, avea conducerea finantelor.
Aoyo$8Tr|c; to\> aipaticoTtKoO, marele casier al armatei. îngrijea de întretinerea, încartiruirea, plata soldatilor în timp de rãzboi, mai ales de tinerea listelor de ofiteri si soldati ai armatei regulate, cu soldele lor: aTpaTicoTiKoi KaTocXoyoi. Apoi si listele îndatoririlor populatiei fatã de armatã.
Aoyo'frETriq TCOV ayeXcov (al turmelor), administra hergheliile si domeniile. Era mai putin însemnat. Se dezvoltase din officium al vechiului comes reiprivatae.
La Philotheos, întâiul functionar al finantelor e acc-KeXXdcpioQ: pare a fi luat atributiile lui comes sacrarum largitionum. El privegheazã toate birourile financiare, . în locul sãu apare sub Comneni |j.Lyac; Xoyoc-. Lângã el stã A,oyo$eTr|<; Tot» yevuam Era apoi chestorul, b KomiaTCop, singurul dintre functionari care-si pãstreazã numele latin. Era ministrul Justitiei. Prefectul orasului era E7tap%o<;.
2. Guvernãmântul provinciilor: tbemele84. Ar-
mata are o importantã covârsitoare în preocupãrile împãratilor. Constantin VII spune, într-o novellã, cã ea este pentru stat ceea ce e capul pentru trup.
Ea se recruta în parte dintre locuitorii imperiului. Cei care dau acest element national se cheamã cnpa-Cei   care   reveneau  în   cavalerie,   primeau
V. si Infra, p. 68 si urm.
380

pãmânturi - crcpaTtGmKcc KtfmaT.cc, fiefuri inalienabile, ereditare, ai cãror posesori aveau numele de cavaleri, KapccAAâpun si pe care, prin legile lor, împãratii le ocroteau împotriva uzurpatiilor. Dar alãturi de acest element national, se fãcea apel la mercenari, a cãror credintã pãrea mai sigurã. Bine plãtiti, ei veneau din toate pãrtile la Bizant, împãratul le fãcu loc chiar în garda sa, unde unul din regimente constituia hetairia. Ea era compusã, în secolul al X-lea, din rusi, scandinavi si chazari. Faimoasa gardã a Varegilor, compusã la început din rusi, se recrutã la sfârsitul secolului al X-lea rând pe rând din scandinavii Rusiei, normanzii Norvegiei si Islandei si din anglo-saxoni. Multi din acesti strãini fãcurã la Bizant o strãlucitã carierã, ajungând la cele mai înalte comandamente.
Trupele care compuneau armata bizantinã se deosebeau în douã grupe-. 1) Totyio.a'ca, care aveau garnizoana în Constantinopol sau în împrejurimile capitalei, si 2) 0L(j.aToc, cantonate în provincii.
Prima grupã cuprindea cele patru regimente de cavalerie ale gãrzii: Scholele (cr%oX(xi), Excubitores (TOC âs;KO'upiTa), Arithmos (dpn?(a6^) si Hikanatoi. Era si un regiment de infanterie, numeri. Fiecare din aceste corpuri, care se ridica la 4000 de oameni, era comandat de un domestic (So^iEcmKoc;). Cel al schelelor -5ojj.ecTiKO<; T.COV o%oXcov, era, în secolul al X-lea, seful armatei bizantine, în a doua jumãtate a secolului al X-lea, acesta se dubleazã, apãrând si unul TTJC; AUCTECOC;. Flota îl avea în fruntea ei pe marele drungarios.
®Ljj.aTa, corpurile de trupã ale provinciilor, al cãror efectiv mergea de la 4 000 la 10 000 de oameni, aveau în fruntea lor un strateg. Erau si oi EK Ttpoaobjio'U. Ele
381
NICOLAE   BANESCU
se compuneau mai ales din cavalerie: cavaleria grea: kataphraktari si cavaleria usoarã, trapezitai.
Mai era apoi armata frontierelor - ocKpmKCC i^e^ata - organizatã dupã modelul vechilor limitanei din secolele V-VI. Ocupau de-a lungul frontierei, pãmânturile ce li se dãdeau si în care se instalau cu familiile lor. Rolul lor era sã apere frontierele, sã ocupe castelele si fortãretele, punctele strategice, sã închidã defileurile, sã supravegheze drumurile, sã observe atent tot ce pregãtea dusmanul si sã respingã invazia.
Thema se despãrtea în douã turmai OrcvupiJ.a), iar acestea în mai multe (36cv5ov si ixoîpa, cu turmarches, drungari si comites.
Clisurile aveau un klisurarches, inferior în putere strategului, dar superior turmarchilor.
Strategii erau asistati de un personal numeros.
Domesticul themei era un sef de stat major, care-l înlocuia pe strateg în lipsã.
Protonotarul themei, în rang dupã strateg, era seful administratiei civile. Este si judecãtor, KpiTTiq TOU •fre^atoc;. Desi supus strategului, poate purta corespondentã direct cu împãratul.
XaptoDXdcptoq TOU i3e|j,(XTO<;, care pãstra registrele, se ocupa de recrutare si intendentã.
K6p.ru; Tfjc; KOpTriq, îngrijea sã se ridice cortul împãratului.
Protocancellarios, protomandator se aflau în fruntea celor ce formau biroul strategului, officium.
împãratul îsi avea numeroasele sale palate, împodobite, cum am vãzut, cu toate strãlucirile artei; el poseda întinse domenii si o bogãtie mare în tezaurul sãu particular, ei5iKov, pe care o putea cheltui tot atât de
382

bine pentru propriile sale plãceri, ca si pentru interesele statului. O multime de înalti demnitari, de eunuci, alcãtuiau Curtea sa, o multime de paji cu numele romane de silentiarii, vestitores sau cu acela grecesc de SictKOvca îl serveau, o gardã anume, asa zisii scholarii, vegheau la siguranta persoanei sale. Pompele cele mai strãlucite înconjurau actele vietii sale, mãrindu-i prestigiul în ochii multimii si ai oaspetilor strãini. Cartea Ceremoniilor, scrisã de Constantin VII, ne-a pãstrat prescriptiile vietii reprezentative si pontificale a împãratului, în care eticheta cea mai riguroasã conducea fiecare gest.
O mare parte aveau, alãturi de împãrat, cei doi demnitari mai însemnati ai Curtii: KOUpoTtocAxxTnt, care avea toatã grija Curtii85 si 7tccpaKOi|j.6|ievo<;, paznicul camerei sacre a împãratului. Sub Leon VI o nouã mare demnitate aulicã fu creatã, aceea de (3aaiA,LO7tctTCOp, pe care el o dãdu lui Stylianos Zautzes. Romanos Lekapenos o avu apoi din partea lui Constantin VII, când acesta o luã de sotie pe fiica lui.
Bizantul a avut o ierarhie de titluri, care nu implicau atributii. Ele erau însã foarte adesea unite cu functia. Titlul cel mai înalt a fost timp de secole cel de patrikios, creat pentru o clasã foarte restrânsã, de Constantin cel Mare.
85 La origine, desemneazã pe seful gãrzilor cu serviciul la palat, maresalul palatului sacru (Anecdota, lui Procopius, ed. Bonn, III, p. 44). Era deosebit de curator, care avea curapalatii, din corpul de intendenti, care aveau grija diferitelor palate imperiale, fiind mai multi (v. Martroye în Melanges Scblumberger).
383
NICOLAE   BANESCU

Mai înaltã demnitate era acum, în secolul al X-lea, aceea de (j.dyiCTTpoq, la început seful gãrzii imperiale si cel mai de frunte dintre demnitarii aulici. Demnitatea aceasta se combinã apoi cu una dintre functiile cele mai înalte ale imperiului. Astfel Zautzes, înainte de a primi rangul de BaoiXeoTtcticop, fusese |j,cxyicrcpo<; Kod Xoyo'deTTiq iov 8p6|iox). Romanos Lekapenos fusese la început |4,cxyio"ipoc, KCU |4,eya<; âmipeicxp%rig. Sub urmasul lui Constantin VII, Nikephoros si Leon Phokas au rangul unui |j.ocyicTpo<; KCXI 8ou,eaTiKoc; TCOV o%oA,cov.
Erau apoi patru Xoyoi^ETai, dintre care cel mai însemnat era A,oyoi3ei;r|c; TOU Spo^oi), un fel de cancelar al Imperiului (la început ministrul curselor, postelor); asa a fost Staurakios sub Irene, Symbatios sub Michail al III-lea. Altul era Xoyoi3eTT|<; TOX> yeviKoîi (sau ye-VIKOC; X,oyoi3-LTr|(;), administratorul finantelor statului; apoi Xoyoiîetriq toi) giSiKoi) sau TCOV oiKEiaKrâv, administratorul averii împãratului si, în sfârsit, A,oyoi3et;r|<; TOU cmpaToO (aTpotTicoTiKO'u), casierul armatei. Sub Alexios Comnenul îl distingem si pe ÃoyoMTriq TCOV aeKpetcov cu mari puteri contrasemnând deciziile împãratului. Mai târziu, la sfârsitul secolului al Xll-lea, aceastã functiune e înlocuitã de |j,eyac; Xoyoi3LTr|c;86.
Capitala avea doi functionari superiori: e7iap%o<; Tfj<; TTOÃecoq, prefectul orasului, însãrcinat cu politia si jurisdictia asupra locuitorilor orasului si a celor din raza a 50 mile în jur, precum si 6 KOtcxioTCOp, questorul, judecãtorul tuturor celor care veneau din provincii sã-si caute dreptatea în Capitalã.
Vezi Ch. Diehl, în Melanges lorga.
384

Alãturi de împãrat se pãstra încã Senatul,
(pox>A,f|), de multe ori un factor însemnat de care împãratul trebuia sã tinã seama. Era o adunare de înalti demnitari civili, militari si eclesiasti. Din aceastã nobilime senatorialã îsi recruta împãratul înaltii functionari administrativi.
Clerul. Biserica nu mai era în vremea aceasta o putere care sã punã în cumpãnã autoritatea imperialã. Lupta îndelungatã a iconoclastilor avusese drept rezultat întãrirea acestei autoritãti; Biserica iesise slãbitã din aceastã luptã. Mãnãstirile risipite, despuiate de averile lor, se refac, e adevãrat, încetul cu încetul, de la restabilirea ortodoxiei; ele nu-si mai pot însã recãpãta bogãtia dinainte si prestigiul puterii ce izvora din-tr-însa, cãci împãratii dinastiei armene au cãutat sã împiedice, prin mãsurile lor, acest lucru. Am vãzut cã Romanos Lekapenos interzicea, printr-o novellã, celor care se închinau vietii monahale, de a-si dãrui bunurile unei mãnãstiri. Nikephoros Phokas, unul din urmasii lui Constantin VII, opreste de asemenea hotãrât astfel de acte pioase. Episcopii ajung prin urmare sãraci, ei nu mai dispun de imensele averi pe care evlavia oamenilor le îngrãmãdise odatã în mâinile lor.
Liutprand, episcopul Cremonei, ambasadorul regelui Otto la împãratul Nikephoros Phokas, a fost izbit de calicia episcopilor greci: „Divites sunt, pauperes sunt: Divites aureis, quibus plena luditur arca: pauperes ministris, seu utensilibus. Soli mensulae assident nudae, ipsi vendunt ipsi emunt; ostia ipsi claudunt, ipsi aperunt". El îsi explicã aceastã sãrãcie prin impozitul pe care trebuiau sã-1 plãteascã împãratului. Epis-
385

copul de Leucade îi jurase cã trebuia sã plãteascã în fiecare an lui Nikephoros o sutã de aurei*1.
Afarã de aceasta, politica prudentã a împãratilor pune adesea în fruntea Bisericii simpli laici, membrii ai familiei imperiale, cum au fost Stephanos, fiul lui Basilios I si Theophylaktos, fiul lui Romanos Leka-penos. Eunuci devotati erau adesea preferati pentru locurile de episcopi si uneori ridicati chiar la patriarhat. Liutprand a înregistrat acest lucru: „ipsi capones; sed, ha, caupones volui scribere; verum res ipsa, quae vera est, veritatem etiam nolentem compulit scribere: dicimus enim, quia capones sunt, id est eunuchi, quod canonicum non est."88 împãratul îl poate depune, în asemenea împrejurãri, pe patriarh, fãrã sã mai apeleze la Sinod si abuzul acesta nu mai provoacã acum revolte în Constantinopol, ca în vremurile aprinse ale ortodoxiei atotputernice de odinioarã.
3- Administratia. Guvernãmintele (&z\\.a.
Am vãzut cã, de la lustinian încoace imperiul începuse a se desface în guvernãminte militare (i3e|o.aTa, CTTpaTrryicu), în care se putea mai usor asigura ordinea, sprijinitã pe forta armatei. Organizatia aceasta, aplicatã mai întâi în provinciile asiatice, unde primejdia era mai mare din partea dusmanilor, se întinde tot mai mult de la Heraklios înainte si cãpãtã, sub întemeietorul dinastiei siriene, întocmirea unui sistem. Sistemul acesta era, în secolul al X-lea, pretutindeni înfãp-
87 Liutprandi, Legatio, loc. cit., p. 371.
88  Ibidem.
386

tuit. Numãrul si alcãtuirea „themelor" se schimba, cum am spus, dupã trebuintele vremii. Mai putine sub Leon Sirianul, ele sunt, în secolul al X-lea, cu mult mai numeroase.
Constantin VII Porphyrogennetos ne-a lãsat, în cartea sa De Thematibus, împãrtirea imperiului în gu-vernãminte militare (i3ejj,otTa) asa cum era în vremea sa. în Cartea despre Ceremoniile Curtii avem încã, în douã locuri, lista „themelor" imperiului, din timpul pãrintelui sãu.
într-una din listele cuprinse în De Cerimoniis aulae byzantinae, c. II, 52, imperiul e împãrtit în „themele Orientului", 'AvaToAaicoc i3e|j.aTa, si „ale Occidentului", ai Tfjt Avaeox; aTpocTnyiai. Ceea ce ne izbeste aici e faptul cã împãrtirea nu e geograficã, ci ierarhicã. „Themele" Orientului sunt cele mai însemnate; ale Occidentului cad pe al doilea plan. între „themele" Orientului, deci asiatice, se numãrau toate provinciile însemnate, chiar cele din Europa: Thracia si Macedonia; pe când între cele occidentale, europene, erau trecute si „theme" din Asia, de mai putinã însemnãtate: TO TCOV Kipt>ppcucoT;cGV, Samos, Marea Egee.
A doua listã din De Cerim II, 50, ne dã o împãrtire mai apropiatã de a lui Constantin VII. Thracia si Macedonia se pãstrazã încã între „themele" Orientului, dar „themele" TCOV KipuppaicoTcov, Samos, Marea Egee au fost alipite Asiei, de care tineau din punct de vedere geografic, împãrtirea este si acum ierarhicã, fãcân-du-se dupã sumele, ai poyai, cu care se plãteau anual sefii lor, strategii. Erau anume, dupã aceastã listã, cinci clase: 1) a strategilor plãtiti cu 40 de litre (livre)89 de
453,6gr. =20 mãrci, 20 silingi.   ,
387
NICOLAE   BÂNESCU
aur (cam 45.600 lei, dupã valoarea monedei de aur, nomisma)90; 2) a celor plãtiti cu 30 de livre de aur (cam 34000 lei); 3) a celor care primeau 20 de livre de aur (aproape 23000 lei); 4) a strategilor cu 10 livre de aur anual (cam 11500 lei) si 5) a celor care primeau 5 livre fiindcã aveau numai rangul de icA.eicro'Opocpxcu (cam 5700 lei).
Aceastã împãrtire, dupã plata strategilor, pare a se fi pãstrat si sub Constantin; numai cã acum se tinea seamã de situatia geograficã, în Cartea Themelor (De Tbematibus), ele sunt grupate în „themele europene", ale „Occidentului", si cele asiatice, orientale, iot» 'AvaToA,iKO'0. Limitele lor si capitalele din care se conduceau nu ne sunt cunoscute, întinderea lor a variat dupã împrejurãri. Un lucru e însã sigur: themele Orientului erau cele mai însemnate. Aici erau tinuturile cele mai bogate, care dau statului cele mai sigure venituri, de aici se recrutau cei mai buni soldati ai armatei.
în Europa se aflau „themele" care alcãtuiau una din cele douã mari pãrti ale imperiului, t) Axxnq.
1. Mai întâi a Thessalonicului, una din cele mai însemnate, cu Capitala sa, care era al doilea oras al imperiului, fortãreatã puternicã de unde se sprijinea actiunea militarã împotriva populatiilor care nãvãleau în pãrtile grecesti. Chalcidica, Athosul cu multele lui mãnãstiri, o parte însemnatã a vechii Macedonii intrau în aceastã provincie. Ea se învecina pretutindeni la miazãnoapte si rãsãrit cu Imperiul bulgar, care pusese stãpânire pe interiorul Peninsulei Balcanice.
' 4,4 grame dupã lustinian.
388

2.  „Thema" Strymon, mai micã, ocupatã de triburi slave pe jumãtate supuse. Aici se gãseau, pe fluviul Axios, Turcii Vardarioti, populatie rãzboinicã strãmutatã din Asia de împãratul Theophilos si menitã a preîntâmpina nãvãlirile bulgare.
3.  Macedonia, la Rãsãrit de Strymon, cuprindea o parte a Macedoniei vechi si ceva din marea câmpie care se întindea de la Marea Egee si Propontida pânã la Pontul Euxin, cu capitala în Adrianopol.
4.  Thracia, hinterlandul Capitalei, fiind împreunã cu Macedonia, una din fortele imperiului, regiuni bogate si locuite de o numeroasã populatie. Capitala „themei" Thraciei era Constantinopolul.
Grecia continentalã si Peninsula Moreei erau împãrtite între cele douã „theme" numite (5) Hellas si (6) Peloponezul, cea dintâi cu resedinta guvernatorului probabil la Theba, a doua la Castron Corinthu. Nãvãlirea triburilor slave transformase adânc vechea peninsulã greacã. Ei ocupau interiorul, câmpiile; Mardaiti strãmutati din Asia se aflau de asemenea aici. Vechea populatie indigenã se retrãsese pe munti, pãstrân-du-se în orasele înstãrite, la Patras, la Corint, Monem-basia, Argos, Nauplia, Methone, Coron s.a.
Cele mai multe insule ale Mãrii Egee, cu Peninsula Gallipoli, cu Troada si tãrmul de sud al Propontidei alcãtuiau „thema" maritimã a (7) Mãrii Egee (tox» Aiyocio-u TieXocyotx;). Strategul, care-si avea resedinta probabil în Chios, comandã în acelasi timp escadra imperialã însãrcinatã cu politia pe aceste ape bântuite statornic de pirati.
389
NICOLAE   BANESCU
Coasta Epirului, cu Etolia si Acarnania, formau mica themã Nicopolis, cu capitala în orasul cu acelasi nume.
Thema Dyrrachion, mãrginitã la nord de Serbia Diocleianã, la Rãsãrit de Bulgaria, se întindea pe tãrm de la Avlona pânã la Antivari. în vremea de care ne ocupãm, aceastã „themã" cãzuse în cea mai mare parte în stãpânirea bulgarilor. Bizantinii îsi pãstrau numai cetãtile de coastã - Dyrrachion, Dulcigno, Antivari -apãrate de zidurile lor tari împotriva cuceririi slave revãrsate puternic în acele regiuni. Cât despre „themã" Dalmatiei, mai la miazãnoapte, aceasta era acum o simplã fictiune, care trãia numai în arhivele imperiului. tinutul cãzuse complet în mâinile nãvãlitorilor slavi.
Insulele ionice formau „thema"Kephallenia. Strategul îsi avea resedinta în orasul cu acelasi nume.
în Italia, stãpânirea bizantinã se pãstra acum numai în pãrtile de miazãzi, cu multe greutãti si acolo. Cea mai mare parte a peninsulei cãzuse în puterea lui Otto al Germaniei. Venetia singurã, vasalã Bizantului, se bucura de o neatârnare aproape completã. „Thema" Longobardiei, aceea a Calabriei era tot ce mai stãpânea imperiul în Italia meridionalã1221. Hotarele lor variau dupã rezultatele luptelor necontenite cu vasalii longobarzi (la Salerno, Capua, Benevent). Strategii bizantini aveau a purta aici grele lupte cu arabii din Africa si Sicilia, pentru apãrarea acestor posesiuni ale imperiului. Principalele cetãti erau Bari, Tarentum, Rossano, Croton, Rhegium s.a. Sicilia era pierdutã întreagã în mâinile arabilor. Arhivele o citeazã, dupã cum citeazã si Dalmatia.
390

La cealaltã extremitate a Europei, la Nordul Pontului, bizantinii aveau încã puternica piatã economicã Cherson, care alcãtuia, cu o parte a teritoriului dimprejur, „thema" cu acest nume. Foarte însemnatã pentru supravegherea barbarilor din nemãrginitele câmpii ale Rusiei, pentru relatiile unui comert activ cu acesti barbari, „thema" aceasta avea în fruntea ei un strateg, sub acesta un Ttpo'ce'ucov, prim magistrat municipal, si un senat local.
Asia Micã alcãtuia a doua parte mare a Imperiului bizantin si cea mai însemnatã, f] 'AvoctoXfi, Rãsãritul, în aceastã parte stãteau mai cu seamã acum puterile imperiului, aici era mai activã viata comercialã si agricolã, de aici se recrutau cei mai multi si mai buni soldati.
Cea mai apropiatã de Constantinopol era „thema" Optimaton ('O7mu.aTov), cu resedinta la Nicomedia. Numele-i venea de la Optimates sau Optali, rãzboinici goti împroprietãriti odinioarã de împãrati în acea provincie.
Alãturi thema, care cuprindea cea mai mare parte a Bithyniei, Opsikion COv|/iKiov). Capitala sa era Niceea, oras bine întãrit. Ea-si lua numele, dupã Rambaud, de la vestitii Obsequentes, militie de gladiatori organizatã de Marcu Aureliu si care si avea cantonamentele în aceastã provincie. Cuprindea o multime de populatii, mysieni, phrygieni, clardanieni, bithynieni, si o numeroasã colonie slavã sub ordinele unui catepano.
Thema Thracesienilor, TCOV ©paKTjcicov, era una dintre cele mai însemnate ale Asiei Mici si cuprindea toatã Lydia veche. Sardes, Pergamon, Laodiceia, Philadelphia erau orasele ei de cãpetenie.
391

Apoi venea Samos, cu insula si o parte din litoralul de alãturi, de la Adramyttion pânã la Milet. Capitala era Smyrna si era o „themã navalã".
Kibyrraiotes, Kip-oppcaonr|<;, altã temã navalã la sudul Asiei Mici, era alcãtuitã din vechile provincii Lycia si Pamphylia si o parte a Cariei. Rhodos, Cos, Leros si alte insule se tineau de ea.
Marea themã Anatolicon (TO 'AvaxoAaKOv), cea dintâi prin dimensiunile sale mari si multimea populatiilor, dãdea o parte însemnatã a armatei bizantine. Un „mare strateg" comanda aceastã themã centralã a Asiei Mici. Nu se stie unde-si avea resedinta; dar orasele principale erau Amorion, Antiochia Pisidiei, Iconion, Metropolis.
Seleucia se întindea pe tãrmul meridional, la rãsãrit de Kibyrraiotes. Creatã de Romanos Lekapenos, ea cuprindea Isauria si partea de Apus a Ciliciei, neocupatã de arabi, constituind una din themele de hotar, menite a sustine, cu populatiile lor rãzboinice, primele lovituri ale armatelor musulmane, slujind drept cordon de apãrare themelor mai mari din interior.
Lantul acestor provincii de hotar se continua cu „themele" Cappadociei, Lycandos, Charsianos, Sebas-teia, Coloneta si Mesopotamia, regiuni muntoase, acoperite de fortãrete, întinzându-se pânã la Eufrat si spri-jinindu-se pe puternicul masiv al muntelui Anti-Taurus. Erau un vast câmp de neîncetate lupte de frontierã, cuibul vestitilor akritai, cântati de epopeea bizantinã1231. Lycandos, puternicã cetate, Caesarea, Tzamandos, Melitene, Germanikia, Tephrike, Sebasteia, Coloneia erau punctele de apãrare cele mai tari. ,           i
392

în sfârsit, de-a lungul Pontului, alte patru theme completau sistemul provinciilor asiatice: a Bukellarilor, TWV Boi)KLM,ocptcov, a Paphlagoniei, TCOV ncKptaxyovoov, Armeniakon si Chaldia, cu marile lor piete de comert, care erau în acelasi timp cetãti puternice: Heracleia, Amastris, Sinope, Amasia, Trapezunt, Ankyra s. a.
Thema insularã a Ciprului era în mâna arabilor. Ni-kephoros Phokas o va readuce în stãpânirea imperiului.
Acestea erau, în secolul al X-lea, „themele" imperiului bizantin: 12 în Europa, ale Occidentului, 17 în Asia, ale Orientului. Cele din urmã alcãtuiau, cum am spus, puterea de seamã a imperiului; de aceea si înrâurirea Orientului a fost, în epoca aceasta, cu mult mai însemnatã asupra destinelor Bizantului.
„Themele" erau comandate de învestiti cu depline puteri militare si civile în acelasi timp. Ei nu cunosteau alt sef ierarhic decât pe împãrat. Vechii prefecti praetorio, proconsules, vicarii, care formau legãtura între administratorii provinciilor si împãrat, nu mai existã acum. Strategii sunt cu totul neatârnati si corespund de-a dreptul cu împãratul.
Strategii aveau sub ordinele lor ofiteri subalterni, dintre care cel mai însemnat era iovp\nâp%r\t, comandantul unei turma, cãci subdiviziunile „themei" erau, în secolul X Tot>p|o,oa si 6otv5a (vexilla), aceasta din urmã cuprinzând un corp de trupã mic, inferior turmei, uneori un simplu manipulus, sub comanda unui drongarocomes.
O altã subdiviziune a „themei", dar specialã, în afarã de ierarhie, erau guvernãmintele coloniilor strãine cantonate în imperiu si care se bucurau de anumite
393
NICOLAE   BANESCU
privilegii, având un comandant al lor, numit catepan, 6 KCttETtâvco. Astfel erau Mardaitii din „thema" Kipx>ppa-lancov, care îsi aveau catepanul lor, numit direct de împãrat.
Imperiul mai avea asa-zisele clisurae, KX.eiao'upai, fortãrete militare ridicate în strâmtorile „themelor", mai cu seamã la hotare. Ele par a nu fi fost supuse sub ordinele strategului; formau, ca atare, niste mici provincii particulare si multe din „themele" mai noi ale imperiului fuseserã anterior asemenea ale altor „theme". în fruntea lor se gãsea un potp^Tlt, inferior în putere strategului, dar superior unui turmarches. Comandantii acestor clisurae se luau de obicei dintre protospatharioi, pe când cei ai asa-numi-telor turmae se recrutau dintre spatharocandidatoi sau spatharioi, din clase, prin urmare, inferioare.
Strategii n-aveau toti aceleasi titluri. Ei nu se deosebeau numai dupã rangul provinciilor pe care le comandau, dar chiar acei care se urmau în aceeasi „themã" n-aveau o situatie identicã. Apoi, strategii propriu-zisi se deosebeau de cei trimisi temporar în fruntea provinciilor, ca reprezentanti ai împãratului, oi EK upo-067101).
în monumente întâlnim uneori si titluri inferioare în rang strategilor, ca acela de comes si archon. Unul (al themei tot) 'O7m|j.cn;ot>) poartã titlul de domesticos. Tot astfel aflãm un catepan de Nicopolis si de Paphla-gonia. între ofiterii subalterni la ordinele strategilor, mai însemnati sunt acestia:
1. Un protonotar al „themei", TcpcoTovotdpioq, în rang dupã strateg, dar neatârnat de el. El este si judecãtor (8iKaCTTT)<;) al „themei". Administreazã finante-
394
l

le, depinzând de marele dregãtor al tezaurului si, când armata imperialã trece prin provincie, trebuie sã-i procure alimente si furaje. E ajutat de inspectori, inoniai. Este si Kpi/cf|<; iov tfena-ccx;.
2.  Un protocancelarsi un protomandator, în fruntea celor care formau biroul (officiurri) strategului.
3.  Un chartularios (%ocpTot>A,ocpio<; T.OV) i3ep.aTot), care tine registrele; un domesticos al „themei", care stã la cartierul general si-1 înlocuieste pe strateg în lipsã; KOjariq Tfjt KovpTrit, care avea grijã sã se ridice cortul împãratului când acesta lua parte la expeditie.
Armata. Feudele militare. Armata bizantinã se alcãtuia din douã pãrti deosebite: una care cuprindea oastea si flota împãrãteascã, asa-zisele Tccyj4,ccTa si 6oc-OI^IKOC 7tA,cbîjia, care atârnau de-a dreptul de guvernãmântul central, de împãrat, si alta compusã din oastea si flota „themelor", f>L|j.aTa si f}en.cmKa KXcbi|j.a, puse, cum am vãzut, sub comanda strategilor. Ceea ce mai deosebea aceste douã împãrtiri era faptul cã trupele imperiale pãstrau acelasi numãr totdeauna, pe când cei din „theme" se reduceau de obicei în timp de pace la strictul necesar.
Asa-zisele T.ayjj.ccTcc cuprindeau: 1) corpurile de oaste imperialã cunoscute sub numele de L%oA,od, comandate de un Ao(j.eaTiKO<; TCOV a%oA,cbv Tfjt; 6cvccToA,f|<; si de un Ao|o,e<mKO<; TCQV a%oXcbv if\c, 5\>aeco<;, 2) Garda imperialã ((ppccupcc), din care fãceau parte urmãtoarele corpuri: f) et-cupeia, alcãtuitã din mercenari strãini, care se bucurau de privilegii speciale. Ea avea în fruntea sa unul dintre cei mai înalti demnitari ai imperiului, pe marele hetaireiarch.es, (j.eyoc<; eTCXipeicc-;. Unele din aceste companii strãine erau cantona-
395
NICOLAE   BANESCU
te în locurile unde trãiau si ele îsi aveau sefii lor proprii: iberii un couropalates aproape independent, armenii printi de-ai lor, apxovTEt.
Td e^KO'uâiTa (oi e^KO^âiTopei;), cum aratã numele lor latin, fãceau de gardã în Palat, ori -r»
Textele mentioneazã uneori si un corp de gardã cu numele dpvdnoq sau vo'op.epa (în De Cer. aflãm, între alti ofiteri ai acestui corp, un 5o)iecmKO<; TOU ocpvdjj.o-0 sau TWV vounepcov) si un altul pentru (oi) iicavatoi (numit Sofiecmicoc; TCQV iicavdTcov).
Flota, TO paaiXiKov 7tXau|j,ov, era pusã sub comanda generalã a unui Spo'uyydpioq TCOV 7tA,o ncov. Ea era alcãtuitã din marile corãbii numite 8pojj.6ve<;, cu câte douã linii de vâslasi. Ele erau prevãzute la mijloc cu o fortãreatã de lemn, ^i)A,OKaaTpov, care îi proteja pe luptãtori. Unele erau mari si puteau cuprinde mai bine de 200 de oameni; altele mijlocii, de o capacitate mai micã, dar tot cu patru rânduri de lopeti; altele mici, cu o sigurã linie de lopeti de fiecare parte. Partea cea mai însemnatã a acestei flote imperiale era aceea care cuprindea corãbiile incendiare, prevãzute cu tubul prin care se sufla focul (aicpcov), sub conducerea unui aupcovdTCop. în epoca dinastiei armene, flota era una din fortãretele imperiului, care-i asigurã stãpânirea mãrii, ftccA.aoaoKpcma91.
Marina bizantinã. Istoria puterii pe mare bizantine e încã de scris12'". Izvoarele principale (înaintea secolului X) sunt Taktika ale lui Leon, c. 19 (nepi va^ayiaq); întoarcerile oficiale din cele douã expeditii în Creta, în secolul X, cuprinse în De Cetim., c. 44
91 V. Rug. Gfrorer, Byz. Geschichten, II, Cap. XXII.
396

si 45; si (asupra comenzilor navale sub Basilios I si Leon VI) De adm. imp., c. 51. Studiile moderne principale cu acest subiect: Gfrorer, Das byzantinische Seewesen (c. 22 din Idem, Byzantinis-che Geschichten, voi. II, p. 401 si urm.); C. de la Ronciere, Char-lemagne et la civilisation maritime au IXe siecle (în „Moyen Age", 2 serie, t. l, p. 201 si urm., 1897); C. Neumann, Die byzantinische Marine (în „Hist. Zeitschr.", v. 45, 1898, p. l si urm.); /. Bury, The Naval Policy ofthe Roman Empire, în „Centenario della nascita di Michele Amari", voi. II, p. 21 si urm., Palermo 1910. Add. G. Schlumberger, Nicephore Phokas, p. 52-66.
în secolul VI, dupã cãderea regatului vandal, imperiul n-a mai avut un dusman pe mare, si de atunci n-a mai fost nici un motiv sã se mentinã o flotã puternicã. Mediterana, desi toate coastele sale nu fãceau parte din imperiu, era în mod practic odatã mai mult un lac imperial. Aceastã împrejurare e o apãrare suficientã împotriva acuzatiei aduse de Gfrorer lui Justinian pentru neglijarea marinei.
Situatia se schimbã în a doua jumãtate a secolului VII, când arabii pun mâna pe mare. împãratii au a apãra coastele si insulele lor contra unei puteri maritime ostile. Prin urmare, o nouã organizare navalã a fost îndeplinitã, si putem atribui meritul acestei organizãri succesorilor lui Heraklios. N-avem de fapt nici o stire în vreuna din autoritãtile noastre, despre creatia flotelor imperiale, dar e clar cã noul sistem a fost stabilit înainte de zilele lui Anastasios UI si Leon III. Sub Theophilos si Mihail III, organizarea navalã a fost reînnoitã si perfectionatã. Asezarea arabilor în Creta si incursiunile lor în Marea Egee erau fapte care i-au silit pe împãrati sã se îngrijeascã urgent de corãbiile lor. Din acest timp pânã în ultima parte a secolului XI, flotele imperiului au fost cele mai puternice din Mediterana.
Erau douã flote: imperialã si provincialã (a themelor). Unele contingente ale flotei provinciale, date de themele Kibyrrhaeotis, Marea Egee si Samos, erau întotdeauna gata de actiune, ca si armatele themelor. O flotã imperialã fixã exista în secolul IX sub împãratii Amorieni si era comandatã de amiralul imperial (Spovy-yâpioc, TCQV 7tA,co jacov). Acest amiral, marele drungarios, era strict comandantul flotei imperiale, dar în cazuri în care flotele impe-
397

rialã si provincialã lucrau împreunã, el era natural comandantul sef. Amiralii diviziilor flotei provinciale aveau titlul de drunga-rios, când au fost instituiti întâia oarã. Dar dupã aceea au fost promovati la titlul de strategos.
Flota imperialã în secolul X era mai mare decât cea provincialã. Astfel, în expeditia cretanâ din 902, contingentele flotei au fost urmãtoarele:
Flota imperialã
60 dromones 40 pamphyliane
Flota provincialã
thema Kibyrrhaeotis
15 dromones, 16 pamphyliane thema Samos
10 dromones, 12 pamphyliane thema Aegee
10 dromones, 7 pamphyliane thema Helladicã, 10 dromones
Desi escadrele provinciale formau un armament mai mic, ele aveau avantajul cã erau întotdeauna pregãtite pentru rãzboi.
Cauzele decãderii marinei bizantine în secolul XI au fost studiate de Neumann. El aratã cã politica anti-militarã a împãratilor în al treilea sfert al acestui veac a atins marina, ca si armata. Dar cauza principalã a fost cucerirea selgiucidã. Ea dezorganizeazã complet themele care dãdeau contingentele flotei provinciale, în secolul XII, împãratii depind în marinã de Venetia, pe care ei o plãtesc cu privilegii comerciale.
Dromones sau biremele erau de diferite mãrimi si constructii. Astfel, cele mai mari puteau fi echipate cu o trupã de 300 oameni; cele de mãrime mijlocie puteau cuprinde, ca triremele vechi grecesti, cam 200 oameni. Erau si mai mici, care, afarã de 100 vâslasi care le mânau, contineau numai putini ofiteri, cârmaci etc. (poate 20 în total). Apoi erau un fel special de bireme, deosebite prin constructie, nu prin mãrime, numite pamfiliane si probabil însemnate prin viteza lor. împãratul Leon, în Tacticele sale, aratã cã corabia amiralului va fi mare, rapidã si de constructie pamfilianã (16 8f| Xeyofievov ndjjxpDXov). Corãbiile pamphylie-ne din expeditia cretanã de la 902 erau de douã mãrimi: cele mai
398

mari erau echipate cu 160 oameni, cele mai mici cu 130. Importanta acestor vase pamphylice trebuie pusã în legãturã cu importanta themei Kibyrrhaiotai, care-si ia numele de la Kibyra Pam-phyliei, care va fi fost un centru de constructii navale.
Alãturi de bireme, corãbii cu un singur rând de vâslasi erau întrebuintate ca iscoade. Ele erau numite galee (yaX.odaq r| LLOvfipen; în Takt. 19 § 10). Numele de dromon sau „alergãtoare" era un nume general pentru o corabie de rãzboi si poate fi aplicat galerelor, ca si biremelor; dar în uzul comun era restrâns probabil la bireme, si anume la acele bireme care nu erau de constructie pamphylianã.
HuXoKOtoTpov era o clãdire ridicatã aproape de mijlocul covertei corãbiilor celor mai mari pentru a proteja soldatii care aruncau pietre si sulite împotriva dusmanului. Era o altã clãdire de lemn la prorã, echipatã cu soldati, dar servea scopului principal de a proteja tubul cu foc asezat la prorã.
Substantele combustibile întrebuintate de bizantini în rãzboiul lor naval erau de diferite feluri si folosite în deosebite chipuri. Ele erau cuprinse în numele comun de focul grecesc sau marin (al cãrui ingredient principal era nafta, bitum). Arma cea mai simplã a focului era probabil tubul de mânã (xeipooicpcov), un tub plin cu combustibile, care era aruncat cu mâna ca o rachetã si exploda în marginea vasului inamic. Marinarii care aruncau aceste arme erau „grenadierii" Evului Mediu. „Focul artificial" - probabil în stare lichidã - era pus în oale (x^tpai), care se aruncau asupra vaselor dusmane cu masini. Asemenea oale sînt reprezentate în picturile de vase de rãzboi într-un vechi manuscris pãstrat la Bibliotheque Nationale din Paris si reprodus de Schlumberger în Nicephore Phokas. Dar era si altã metodã de aruncare a „focului artificial". Combustibile care explodau când atingeau corãbiile dusmane erau împinse prin tuburi, mânuite de un tunar (.siphonatof)n.
în „theme", am vãzut cã armata îl avea în fruntea sa pe strateg. Ea se ridica, în fiecare provincie, la 10 000
92 J.B. Bury, ed. operei lui Gibbon, voi. VI, Appendix n. 5.
399
NICOLAE   BANESCU
de oameni si se împãrtea în douã to'upja.ca; fiecare turma cuprindea cinci banda, comandate de drongari; un bandon se împãrtea la rândul sãu în cinci pentar-chii, în fruntea cãrora se gãsea câte un comes.
Populatia nu avea obligatia serviciului militar. Ea se deosebea la bizantini în douã clase: civilii, rcoXÎTai si militarii, ctpcmeoTca. Cei dintâi nu serveau în armatã, dar sustineau statul prin impozitele pe care le plãteau; cei din urmã îl sustineau prin tributul sângelui. Ei primeau în schimb un feud, o proprietate, care se trecea în registrele militare si era scutitã de orice dare.
Cu vremea, strategii ori marii feudali ai imperiului se fãcurã stãpâni, prin diferite mijloace, pe aceste pãmânturi militare, CTtpomooTOTOJtux si prin aceasta puterea militarã a imperiului suferi o mare scãdere: soldatii, ajungând fãrã proprietate, nu se mai puteau pregãti pentru rãzboi, cum erau îndatorati, si numãrul recrutilor scãzu simtitor, împãratii dinastiei armene au meritul de a fi intervenit energic în aceastã privintã, fãcând ca pãmânturile înstrãinate, vechile feude militare sã reintre în posesia primilor lor stãpâni si decretând inalienabilitatea lor.
Sistemul îsi avea totusi viciile sale organice. Când soldatul murea, proprietatea sa trecea mostenitorilor legitimi, si dacã acestia erau mai multi, fiecare dintre ei nu mai avea mijloacele prevãzute de lege pentru a se înarma pe socoteala sa. Novellele lui Constantin VII Porphyrogennetos si ale urmasilor sãi Romanos II si Nikephoros Phokas stabiliserã valoarea pãmântului pentru cavalerie si marinã la 4 livre (pfunzi) de aur. Când aceastã valoare scãdea prin trecerea feudei militare în mâinile mai multor mostenitori, obligatia mili-
400

tarã nu se mai putea îndeplini si atunci se cãutã un mijloc care sã acopere acest neajuns. Mostenitorii erau anume îndatorati a-si da cu totii contributia la procurarea celor trebuincioase unui soldat, ei trebuiau sã dea prin urmare împreunã un soldat (de aceea se cheamã <yuv66Tca). Altã mãsurã pentru refacerea armatei micsorate prin aceste înstrãinãri ale proprietãtii, fu înrolarea soldatilor care nu aveau nici o avere, ca usor înarmati sau ca simpli servitori ai armatei.
Prin toate aceste mãsuri, prin organizarea militarã a provinciilor, prin crearea unei clase militare, legatã de pãmântul pe care si-1 apãrã luptând împotriva dusmanilor din afarã si care se transmitea urmasilor, prin fortificatiile numeroase ridicate în toate pãrtile imperiului, prin dezvoltarea artei rãzboiului, care fãcu preocuparea multor împãrati, imperiul cãpãtã în timpul dinastiei armene o mare putere militarã, care-1 fãcu sã atingã, în aceastã epocã, cele mai înalte culmi ale mãririi sale.
4. Problema socialã. Bogatii si sãracii
între secolele al Vl-lea si al Xl-lea, chestiunea socialã luase în Imperiul bizantin un caracter primejdios pentru bunul mers al statului. Am vãzut cum în acest spatiu de timp marea proprietate ia întinderea acelor enorme latifundii, fatã de care mica proprietate dispare tot mai mult si oamenii liberi tind a ajunge în servitute. Novellele împãratilor care reactioneazã împotriva acestui neajuns ne aratã cine erau acesti latifundiari, puternica aristocratie provincialã care întelesese ce avantaje politice se legau de stãpânirea marilor întin-
401
NICOLAE  BÃNESCU
deri de pãmânt: erau mari demnitari ai statului si ai Bisericii, patricieni, guvernatori de provincii, comandanti militari, membrii ai Senatului, episcopi, mitropo-liti, egumeni de mãnãstiri, toti acestia formau clasa avutilor lacomi, apxovteq, SuvocToi, fatã de micii proprietari, %CQptccTca, 7iEvr|Te<;, care-si pierdeau, odatã cu pãmântul, smuls prin tot felul de procedee, si conditia de oameni liberi.
în provincii, pãmântul militar si pãmântul tãranilor mici proprietari era anexat necontenit la marile proprietãti, iar interesele financiare ale statului si puterea sa de apãrare se ruinau din aceastã pricinã, împãratii dinastiei macedonene intervin atunci în repetate rânduri pentru a pune capãt unui abuz ce primejduia bunul mers al lucrurilor. Ei tind a pãstra totdeauna pãmântul în familia ori mãcar în clasa posesorului sãu. De aici dreptul de protimisis la înstrãinarea acestui pãmânt. Printr-o serie de novelle Romanos Leka-penos (anul 922) si Constantin VII Porphyrogennetos hotãrãsc cã la vânzarea unei proprietãti mici, ori la închirierea ei pe timp determinat au dreptul de a cumpãra: 1. rudele; 2. coproprietarii (membrii obstii din care face parte proprietatea); 3. vecinii bunului ce se vinde; 4. membrii comunei (cei din aceeasi clasã de impozite). Numai în cazul când nimeni din aceste patru categorii nu vrea sã cumpere, se poate prezenta oricare altul. Apoi se interzice de a se mai lua bunurile celor sãraci sub orice formã - cumpãrare, înfiere dãruire, patronaj s.a. - iar aceia care obtin în acest chip asemenea bunuri le pierd, expunându-se si la o amendã cãtre fisc. Numai când, în timp de 10 ani, nu se va înfãtisa în aceastã privintã plângerea din partea
402
r

celui interesat, proprietatea rãmâne neatinsã. Dar bunurile militare - xâ crtpaTiamKCC KTfi|j.ocTa - care în ultimii 30 de ani au fost înstrãinate, urmau a se întoarce posesorilor, fãrã nici o despãgubire.
în alte novelle, Constantin VII declarã drept „nule si inexistente" toate înstrãinãrile bunurilor celor sãraci împotriva dispozitiilor stabilite. Bunurile uzurpate astfel de cãtre cei avuti vor fi prin urmare restituite proprietarilor initiali, rudelor sau coproprietarilor lor, fãrã nici o despãgubire; aceasta putea fi hotãrâtã de justitie numai dacã vânzãtorul stãpânea o avere mai mare de 50 de nomismata. Feudele militare sunt declarate categoric inalienabile.
Referitor la Constantin VII Porphyrogenetul, un inventar privitor la cele 16 novelle din epoca domniei lui, aratã cã cinci au fost publicate sub guvernarea lui Lekapenos: prima, Tomus Unionis, 920, restabili pacea în bisericã; a doua, promulgatã în 922, precum si a treia, promulgatã în 939, erau destinate a promova unul din interesele sociale cele mai de seamã ale imperiului, prin faptul cã interziceau bogatilor a dobândi bunurile sãracilor si militarilor, instituiau contra acestor încãlcãri dreptul de retragere si preemtiune (protimisis).
Se mai atribuie lui Romanos alte douã novelle, una care deschidea vânzãtorului contra dobânditorului o actiune de 4 ani, în supliment de pret; alta care confirma nulitatea achizitiilor fãcute în dispretul dreptului retragerii.
Legile guvernului personal al lui Constantin VII, contrasemnat de numele ilustre ale lui Theoctist si Theodor Decapolites, care îndeplinirã succesiv sarcina de quaestor, sunt inspirate de aceleasi principii ca si cele ale lui Lekapenos.
în anul 947, o novellã reînnoieste toate interdictiile predecesorului contra achizitiilor bunurilor sãracilor de cãtre bogati, contrare intereselor sociale. O alta confirmã interdictiile anterioare contra dobândirii fondurilor militare. O a treia ordonã cã bu-
403

nurile oricãrei persoane moarte fãrã testament si fãrã a lãsa copii, nu vor apartine în totalitate rudelor sau, în lipsã de rude, fiscului; acestea vor primi numai douã treimi; cealaltã treime va fi consacratã lui Dumnezeu, si în aceastã treime vor fi copiii si sclavii, ei vor dobândi libertatea. Aceastã novellã aratã stãpânirea ideilor religioase asupra printilor macedoneni si progresele ideilor sociale cu privire la sclavi.
Celelalte novelle ale lui Constantin au mai putinã importantã.
în acelasi sens, în favoarea micii proprietãti sunt dispozitiile luate de Romanos Lekapenos, de Constantin VII, si de urmasul acestuia, Romanos II.
Dar marea proprietate era tot atât de necesarã intereselor imperiului si ea fu pãstratã, împãratul Nike-phoros Phokas, urmasul lui Romanos II, interzice anume, într-una din novellele sale, sãracilor (Ttevri'ceq) de a putea obtine proprietatea scoasã în vânzare a vreunuia dintre cei bogati (Kirpa TCOV 5x>vaTcov). Bunurile acestora nu puteau fi cumpãrate decât tot de cineva dintre ei (6cp%ovTiKov TtpoacoTrov)93.
Foarte greu apãsau asupra imperiului marile proprietãti câstigate cu vremea de biserici si mãnãstiri. Nikephoros Phokas, câtiva ani dupã Constantin VII, va lua împotriva lor severe mãsuri. Pornind de la principiul evanghelic al desertãciunii bunurilor pãmântesti ale vietii, Nikephoros condamnã, în prima sa novellã, cu un mare lux de citate din Sfânta Scripturã, lãcomia oamenilor Bisericii de a strânge averi, adevãratã batjocurã a învãtãturii Mântuitorului. El hotãrãste deci ca bunurile de prisos ale fundatiilor religioase, oricare ar fi ele, sã se vândã laicilor; apoi opreste de a se mai
93 Novellã V, în anexã la Leo Diac. (ed. Bonn), p. 321. 404

dãrui de acum înainte bunuri mãnãstirilor, spitalelor, azilurilor, ori Mitropoliilor si Episcopiilor94.
în lupta aceasta, pe care împãratii dinastiei armene o deschiserã împotriva abuzurilor celor puternici, acela care atinge mai mult interesele acestora e Basi-lios al II-lea.
Dacã în practicã era foarte greu ca sã se redea tãranilor serbi libertatea, precum si ca micii proprietari deposedati sã ajungã din nou stãpâni pe proprietãtile lor, toate aceste mãsuri ale împãratilor dinastiei armene au putut pune cel putin o piedicã la continuarea abuzurilor, lãsate mai înainte în voia lor.
Starea economicã a imperiului în acea epocã era înfloritoare. Industria era dezvoltatã. Din Cartea Pre-fectului vedem ce loc însemnat tineau breslele, bine organizate, în fruntea lor veneau cele care produceau articole de lux: argintari, negutãtori de mãtase. Totul era strict reglementat. Statul intervenea, erau articole rezervate fabricilor de stat, de aceea s-a zis cã Bizantul a f ost paradisul monopolului si privilegiului.
Expresia aceasta a fost lansatã de Jules Nicole, când a publicat ErcccpxvKov BipXtov. De atunci, ea se regãseste aproape pretutindeni, se repetã adeseori în felurite studii.
Andreades o socoteste exageratã.
Sunt, în stiinta economicã, monopoluri economice, dictate de consideratii comerciale sau industriale, si monopoluri fiscale, introduse în interesul Tezaurului, inseparabile deci de ideea de stat.
în ce priveste economia privatã, se poate vorbi de monopoluri si privilegii, în sensul cã nici munca, nici comertul nu erau libere la Bizant.
Ibidem, p. 310-317.                 •                        ;•    f ....;
405
NICOLAE   BANESCU
Regimul corporativ n-afost însã mai putin liberal decât aiurea. E incontestabil cã:
1.  Statele Occidentale ale Evului Mediu si Renasterii au cunoscut   dispozitii   asemãnãtoare   celor   decretate   în   EicctpxiKOv BitiXiov, si au luat fatã de strãini aceleasi mãsuri.
2.  Legislatia bizantinã e mai liberalã decât cea care o precede, în Imperiul Roman din faza sa de declin, grija de a asigura executarea numeroaselor obligatii (munera) ce acesta le impunea corporatiilor, nu permitea sã se schimbe profesia si statul fãcu chiar ereditar exercitiul fiecãrei profesii.
3.  Pe când în alte pãrti ale lumii sau în alte timpuri corporatiile erau obligate adesea a vãrsa impozitele de patentã sau capita-tie datorate de membrii lor, împãratii par a nu se fi gândit sã tragã foloase fiscale din regimul corporativ.
Multe monopoluri la Bizant au fost numai temporare, nu permanente (grâul, mãtasea).
în ce priveste grâul, statul impunea restrictii la exportul cerealelor, în caz de lipsã. El nu vindea decât grâul provenit din impozitul în naturã (annond) din domeniile sale, care puteau fi întinse. Reactia (produsã în vremea lui Mihail al VH-lea) la încercarea de a institui în acest domeniu un monopol, aratã cã mãsura nu era permanentã.
Iar pentru mãtase, era lãsatã libertatea (vedem din Cartea Prefectului) în secolul al X-lea, dar se fãceau exceptii pentru anumite stofe a cãror fabricatie si-o rezerva statul sau pentru care el cerea o licentã. Stockle a arãtat cã o dispozitie a Codului lustinian, reprodusã si de Basilikâ, fãcea restrictii pentru stofele de purpurã, pe care singuri împãratii si înaltii demnitari aveau dreptul de a le purta. Andreades aratã cã pe lângã aceste consideratii protocolare, administratia bizantinã avea si alte motive pentru a stabili un astfel de monopol.
a) Stofele de lux erau întrebuintate nu numai pentru nevoile Curtii, ci si în scopuri diplomatice si administrative. Darurile oferite suveranilor strãini, ambasadorilor, constau de preferintã în mãtãsuri, produse ce era greu a se procura de aiurea.
406

Apoi, retributia functionarilor cuprindea pe lângã roga (plata în bani) si siteresion (plata în naturã), si o distributie anualã de vesminte care pentru înaltii functionari erau stofele de pret.
Guvernul avea nevoie deci sã aibã întotdeauna la îndemânã mari cantitãti de articole de acest fel si numai fabricile de stat puteau sã i le asigure.
b) Monopolul asigura secretul procedeelor de fabricatie si buna calitate a produselor fabricate.
Deci sîntem în fata unui monopol mai mult administrativ si economic, decât fiscal.
Concluzii:
în ce priveste economia privatã, privilegiile si interventionis-mul nu deosebesc legislatia imperialã de aceea, a celorlalte state care au cunoscut regimul corporativ. Ea s-a arãtat chiar mai liberalã decât multe state, începând cu Imperiul roman târziu.
în ce priveste monopolurile de stat, monopolurile permanente au fost destul de rare si de naturã mai mult administrativã decât fiscalã. Monopolurile pe care autoritãtile bizantine le-au putut introduce, reamintesc pe ale cetãtilor grecesti, „când erau silite de nevoie"95. Erau expediente financiare, de naturã temporarã*.
5. Comertul
Cu toate pierderile încercate pânã acum, Imperiul bizantin este în epoca dinastiei armene cel dintâi stat de comert, Constantinopolul piata comercialã cea mai însemnatã, unde toate popoarele veneau sã-si ia produsele de care aveau nevoie.
Arabii, prin cuceririle lor în Asia si Africa, începuserã a juca un rol însemnat în privinta relatiilor comerciale, servind si ei ca mijlocitori între Orientul în-
95 Aristotel, Politica, A. IV, 6.
96 A. Andreades, Byzance, paradis du monopole et duprivilege, „Byzantion" IX, 1934, p. 171-185.
407

depãrtat si tãrile din Apus. Sub dinastia Abbasizilor, mai cu seamã comertul arabilor ia o dezvoltare însemnatã. Ei stãpâneau cele mai importante artere ale comertului asiatic, cursurile fluviilor Tigru si Eufrat. Bagdadul, întemeiat sub aceastã dinastie, pe tãrmul Tigrului, legat printr-un canal cu Eufratul, ajunge acum un mare centru economic, de unde produsele Orientului treceau spre Apus prin Damasc si Antiochia, iar mai sus, prin Rakka (mai înainte Callinicum) si Ba-lis, la Haleb, care avea un loc însemnat în viata comercialã a Siriei de Nord. în pãrtile de miazãnoapte, ei veneau pentru negot pânã în Trapezunt, un mare antrepozit al comertului oriental, aflat în stãpânirea bizantinilor; iar din posesiunile lor din jurul Caspicei, arabii îsi întindeau influenta pânã la Scandinavii din regiunile Balticii.
Ei nu-i puteau totusi concura în mod serios pe bizantini, care aveau în vremea aceasta o veche si solidã organizare. Astfel, primind mãrfurile Indiei si Chinei pe drumul caravanelor din Asia Centralã, pe acela din tara chazarilor, cu care au cultivat raporturi de prietenie, bizantinii le transmiteau, împreunã cu produsele propriei lor industrii, în Apus, fiind în secolele X si XI, mijlocitorii principali între Orient si tãrile din Apus si Miazãnoapte, în secolul al X-lea ei aveau însemnate legãturi de comert chiar cu arabii; pietele principale, în care ei luau din mâinile arabilor mãrfurile orientale, erau Alexandria, Antiochia, Trapezunt. Din toate aceste pãrti, corãbiile încãrcate ajungeau pe apele Mediteranei si ale Pontului Euxin la Constanti-nopol; drumurile de caravane, din Asia Micã aduceau aceleasi mãrfuri tot aici.
408

Monedele bizantine erau primite peste tot, capitala Imperiului bizantin era locul unde se îndreptau negutãtorii din toate pãrtile lumii, pentru mirodeniile si pietrele pretioase ale Rãsãritului, aurul, argintul si stofele de mãtase vestite ale industriei bizantine. Con-stantinopolul adãposteste acum între zidurile sale colonii comerciale trimise de diferite popoare strãine, rusi, bulgari, italieni. Am vãzut cum au ajuns rusii, pe cursul mereu bãtut de greci al Niprului, pânã la Con-stantinopol. Imperiul încheie cu ei tratate de comert: cu Igor, la 944'251. Imperiul era foarte bãnuitor fatã de acesti oaspeti iubitori de aventuri si de pradã, dân-du-le un cartier în afarã de oras, la Sf. Mamas, supra-veghindu-le cu multã atentie miscãrile. Ei trebuiau sã intre în oras pe o singurã poartã, neînarmati, însotiti de un functionar bizantin si în grupe care sã nu treacã de 50 de oameni; înainte de începerea iernii, trebuiau sã pãrãseascã orasul97. Rusii aduceau în Capitala imperiului blãnuri, cearã, miere si sclavi, si luau mai cu seamã stofele pretioase, foarte cãutate în pãrtile de miazãnoapte, aur, vin, fructe si mirodenii. Prin intermediul lor, mãrfurile bizantine ajungeau în tinuturile germanice.
Bulgarii intraserã de asemenea în relatii comerciale cu Bizantul, dupã ce-si întemeiaserã statul lor la sud de Dunãre. Negutãtorii bulgari se asezau în Constanti-nopol si fãceau un comet activ, care stârni invidia Grecilor. Se stie cã Leon al Vl-lea le închise Capitala, admitându-i numai în a doua piatã comercialã a impe-
97 Heyd, Gesch. des Levantehandels im Mittelalter, I, p. 79.
409

riului, la Thessalonic, si aceastã mãsurã dezlãntui rãzboiul, purtat cu atâta înversunare, de tarul Simeon. Francii, în epoca aceasta în care arabii erau stãpânii mãrii în Apus, n-au putut lega, fireste, relatii directe cu Bizantul. Comertul îl fãceau, în pãrtile acelea, orasele italiene. Stãpânirea bizantinã asupra Italiei, oricât de redusã acum, atrase totusi în cercul influentei sale economice populatiile întreprinzãtoare ale oraselor maritime: Venetia, Amalfi, Neapole, Bari, Brindisi, Tarent. Printr-însele, stofele pretioase ale Bizantului si mãrfurile orientale pãtrundeau în statele Apusului. Amalfitanii, foarte activi, aveau relatii comerciale în secolele al IX-lea si al X-lea si cu arabii din Africa si Egipt. Ei îi concurau pe Venetieni, în rolul acesta de introducãtori ai mãrfurilor orientale în tãrile Apusului. Relatiile Venetiei cu bizantinii erau destul de vechi. La început (secolul VI) una din provinciile Italiei bizantine, sub autoritatea exarhului de Ravenna, condusã de tribuni alesi, dar confirmati de împãrat, ea primi, la sfârsitul secolului al VH-lea un duce (viitorul doge). Acesta era numit de guvernul imperial; dar, de la 726, ducele fu electiv, supus totusi împãratului bizantin. Totul, la curtea sa, amintea legãturile cu Bizantul: îmbrãcãmintea, ceremonialul de care se înconjura, titlurile demnitãtilor aulice bizantine pe care le primea în secolul al IX-lea si al X-lea: tmcctcx;, 7tpG)TOa7tcc$6cpio<;, TtaTpiKioq. Imperiul lui Carol cel Mare amenintã un moment viitorul republicii. Am vãzut însã cã prin tratatul de la 812, odatã cu Istria si Dalmatia, Venetia era întoarsã Imperiului bizantin, fapt de o mare însemnãtate pentru mãrirea ei viitoare. Pãstrând bune relatii cu Cesarii germanici, Venetia avu însã o legãturã din cele mai strânse cu Imperiul bizan-
410
r

tin, în serviciul cãruia punea corãbiile sale, pentru a lupta împotriva piratilor adriatici ori împotriva arabilor care îl atacau în posesiunile din Italia meridionalã. Aceastã aliantã îi asigura mari avantaje pentru comertul sãu. Marina Venetiei se dezvoltã repede, negutãtorii sãi ajunserã a avea locul întâi la Constantinopol. Tratatul de comert pe care îl vor încheia în 992, cu împãratul Basilios al II-lea, va acorda reduceri asupra drepturilor de vamã la intrarea si iesirea din Dardane-le, le va da garantii împotriva vexatiunilor functionarilor bizantini si protectia unei jurisdictii speciale în posturile imperiului. Aceste avantaje crearã Venetieni-lor o situatie fãrã egal cu Imperiul bizantin. Ei ajung mijlocitorii principali ai negotului între Constantinopol si Occident. Venetienii avurã, la mijlocul secolului al X-lea, monopolul transportului scrisorilor între Italia, Germania si Imperiul bizantin; corãbiile lor aduceau în capitala acestui imperiu grânele, vinul, fierul, lemnul, sarea, si sclavii si luau de acolo mãtãsurile, stofele de purpurã, covoarele, mirodeniile si pietrele pretioase. Un nou drum de comert se deschise astfel cãtre tãrile din Apus, acela al Adriaticii. Pe cursul Pa-dului, mãrfurile acestea erau transportate la Pavia, de unde, prin trecãtorile Alpilor, se duceau în Imperiul franc si în Germania, iar prin Apenini în regiunile litoralului98. Prin toate aceste relatii comerciale cu popoarele strãine, relatii cultivate cu multã sãruintã si dibãcie, Bizantul ajunse a concentra toate bogãtiile lumii.
98 V. în aceastã privintã Ch. Diehl, Une republique patricienne, Venise, Paris, 1915, C.I., cap. II.
411
NICOLAE  BANESCU
I,, 1
Pentru aspectele demografice, judecând dupã recensãmântul imobilelor unit la Notitia Dignitatum Orientis, dupã cantitatea cerealelor distribuite populatiei, dupã suprafata cetãtii, dupã caracterul capitalei, administrativ, comercial si industrial, A. An-dreades evalueazã populatia Constantinopolului în secolul IV nu inferioarã la 500.000 suflete. Aceastã cifrã se regãseste ca minimum sub lustinian. Dupã edictul 13, cap. 8 al acestui împãrat, grâul importat numai din Egipt se urca la 8 milioane artabe, adicã la 26 1/2 milioane modii romane, ceea ce, dupã calculele lui Beloch pentru Roma, corespunde unei populatii de 700.000 suflete.
Din a doua jumãtate a secolului VI, trecând si prin Iconoclasti, adicã pânã la dinastia macedoneanã, imperiul cunoscu împrejurãri triste, care s-au repercutat în demografie (arabii, ciuma). Sub Phokas, Basilios II, când imperiul e la culmile gloriei, n-a putut scãdea populatia Constantinopolului sub 500.000 de locuitori. Ea n-a putut scãdea sensibil sub Comneni. Sub Paleologi da. Cruciatii (a IV-a) socotesc populatia capitalei la 800.000-1.000.000. Deci ne putem tine la cifra de 500.000 ca minimum al populatiei Constantinopolului între secolele IV-XII.
în imperiu, populatia urbanã a fost considerabilã. Când limitele statului se micsorau, populatia scãdea; în Renasterea bizantinã din secolele IX-XII ea crescu însã. Dar n-avem date sigure pentru a încerca o evaluare fie si conjuncturalã a totalului populatiei.
Beloch socoate cã provinciile care formau Imperiul roman sub August aveau 54.000.000 oameni.
Ceea ce se poate constata, e cã scãderea populatiei în Occident a fost în Evul Mediu cu mult mai mare decât în Orient, erau motive care n-au existat aici (servajul, luptele feudale de la castel la castel, igiena inferioarã)99.
99 A. Andreades, Lapopulation de l'Empire byzantin, Extrait des „Actes du IV-e Congres international des et. byzantines" („Bulletin de l'Inst. archeol. bulgare", t. IX, 1935), Sofia, 1935.
412

Politica economicã a imperiului se întemeia însã pe o conceptie gresitã a relatiilor comerciale, în loc de a importa el însusi mãrfurile din afarã, el îi lãsa pe strãini sã i le aducã; în loc de a-si deschide debuseuri comerciale, imperiul astepta ca strãinii sã vie sã si le caute singuri la Constantinopol. Lucrul acesta mãgulea mândria lor, împãratul se putea lãuda cu bogãtiile Capitalei sale, care-i uimea pe strãini. A fost o gresealã pe care bizantinii vor avea s-o plãteascã scump, de îndatã ce popoare mai active vor încerca sã-i înlocuiascã pe pietele Orientului.
Statul supraveghea riguros fabricatia, fixându-i cantitatea si calitatea, prescriind pretul vânzãrii. El oprea exportul unor anumite produse, cum erau stofele de mãtase vopsite în purpurã violetã, rezervate numai pentru folosinta Curtii imperiale. Taxele vamale se percepeau asupra mãrfurilor importate si asupra celor care se exportau, asupra cumpãrãrii si vinderii, în porturi, la trecerea prin strâmtori, commerciarii inspectau încãrcãturile corãbiilor, scotoceau prin bagajele cãlãtorilor, pentru a împiedica iesirea mãrfurilor prohibite. Liutprand de Cremona, ambasadorul împãratului Otto la Nikephoros Phokas, fu perchezitionat la plecarea din Constantinopol cu o rigoare jignitoare, stofele de purpurã ce le luase cu sine furã confiscate, ca articol prohibit, KCoA.'Oo^eva, spre marea indignare a episcopului, care amintea functionarilor cã în vremea lui Constantin al VH-lea, cel „de fericitã memorie", venise aici, trimis din partea împãratului, ca acum, si nu ca episcop, ci doar ca simplu diacon si a putut lua cu mult mai multe si mai de pret stofe (mul-toplura ac pretiosiora pallia emi), fãrã ca sã fie cerce-
413
N1COLAE   BÃNESCU
tat. La acestea, functionarii îi rãspund arogant cã s-au schimbat vremurile; Constantin era blând, „homo le-nis", si-si petrecea timpul în palat, fãcându-si prin asemenea mijloace prieteni; dar Nikephoros e un om „cu mâna iute", „homo Ta^xeip", care nu întelege sã-si câstige cu daruri natiunile strãine, ci le supune „terrore et gladio".
Cu toate aceste rigori si vexatiuni, imperiul îsi scotea din comertul sãu venituri considerabile. S-a calculat cã în secolul al XH-lea Constantinopolul singur dãdea un venit anual de 7.300.000 de aurei, adicã mai mult de 500 de milioane lei. Iar cu sistemul de impozite cunoscut, veniturile imperiului se ridicau la începutul secolului al Xl-lea la 650 de milioane, care ar face, în moneda de azi, mai mult de trei miliarde.
[EPOPEEA DINASTIEI MACEDONENE]
A.
ROMANOSAL II-LEA (959-963)
1. Luptele cu arabii. Marile biruinte ale imperiului
Constantin al VH-lea Porphyrogennetos murise, la începutul lui noiembrie 959, dupã o scurtã boalã, pe care zadarnic încercase sã si-o tãmãduiascã în apele termale din Bithynia, unde fusese cu putin înainte de fatalul deznodãmânt. Rugãciunile pentru care mersese, tot atunci în Olympos, vestitul munte acoperit de anahoreti al Bithyniei, nu i-au folosit nici ele la nimic.
Tponul fu ocupat acum, fãrã nici o zguduire, de fiul sãu, Romanos al II-lea, un tânãr de vreo douãzeci de ani, cãruia, dupã mãrturisirea izvoarelor, nu-i lipseau calitãtile care-i fac pe împãrati destoinici; dar, crescut, cum am spus, în cercul corupt al lingusitorilor, se închinã cu totul plãcerilor, care-1 ruinarã în câtiva ani, ducându-1 la o moarte prematurã. Leo Diaconul, un contemporan, o spune neted: cei din jurul împãratului, „robi ai pântecului si ai viciului, au stricat firea cea bunã a tânãrului"100. Conducerea imperiului întrecea puterile sale; de aceea o lãsã în grija altora. Romanos avu norocul de a gãsi în aceastã privintã oameni dintre cei mai înzestrati. Adevãratul conducãtor al Imperiului fu în toatã vremea domniei sale, eunucul loseph Bringas, mare praepositus si mare drongarios în acelasi timp, un fel de sef al Cabinetului, Prezident al Consiliului. El fusese cel dintâi sfetnic al lui Constantin al VH-lea, care, pe patul de moarte, tinuse sã reco-
De Cer., ed. Bonn, p. 30.                  -• >                             •'••   •'<',
417
NICOLAF.   BÃNESCU
mande fiului sãu a-1 pãstra pe acest om inteligent, dibaci si energic în fruntea treburilor publice. Aceste bune însusiri de administrator, care-1 impuserã în domnia lui Constantin VII, nu 1-au scutit de unele mari neajunsuri, pe care le gãsim adesea la marile personalitãti bizantine: Bringas era un om fãrã scrupule, intrigant, avid de bogãtie si de putere, aspru, trufas si brutal. Romanos îl ridicã la treapta de parakoimo-menos, punând în mâinile sale toatã conducerea imperiului. Bringas ajunge astfel de fapt stãpânul destinelor Statului. Cronicarii au înfierat avaritia si abuzurile sale, purtarea lui trufasã, nesuferitã. Cu toate acestea el a fost un mare ministru, un cârmuitor energic, care a stiut sã conceapã unele gânduri mari si sã afle oamenii destoinici care sã le îndeplineascã. Lui i se datoreazã ideea expeditiei împotriva piratilor din Creta, care deschide seria campaniilor strãlucite întreprinse de acum cu o deosebitã vigoare de Imperiul bizantin împotriva dusmanilor sãi.
Cucerirea Cretei. Am vãzut cum fusese ocupatã, la 827-828, Creta, sub conducerea emirului Abu-Hafs. Khandaq, cetate puternicã ridicatã de emir, ajunse cuibul piratilor Mediteranei. Tot comertul imperiului fu paralizat în pãrtile acestea, iar nenorocita populatie a insulelor si oraselor de coastã sistematic prãdatã si distrusã. Am vãzut jaful si mãcelul ce-1 fãcuserã fio-rosii aventurieri în Thessalonic, la 904. Tot ce fusese crutat din populatia orasului fu târât în insula lor, unde asteptau negustori din toate pietele lumii arabe. Oamenii, atât de fericiti câteva zile mai înainte, se împrãstiau astfel în depãrtatã sclavie, de unde mai nici unul nu avea sã se mai întoarcã.
418

Toate silintele imperiului împotriva Cretei rãmaserã zadarnice. O expeditie puternicã se trimisese din nou, cãtre sfârsitul domniei lui Constantin al VH-lea, asupra piratilor arabi. Condusã de patriciul Constantin Gon-gyles, originar din Paphlagonia, expeditia aceasta se sfârsi cu un dezastru101. Bringas hotãrãste acum o încercare supremã, pentru a scãpa imperiul de aceastã permanentã si mare primejdie. El avu meritul de a pune în fruntea acestei noi încercãri pe cel mai bun dintre generalii imperiului, pe Nikephoros Phokas. Acesta se distinsese încã din timpul domniei precedente, prin rãzboaiele fericite purtate în Asia împotriva sefilor arabi. El avusese, cu titlul de magistros, cea mai înaltã comandã militarã: domesticos al scholelor Orientului (în aceastã epocã seful suprem al fortelor din Asia). El se trãgea dintr-o veche si nobilã familie din Cappadocia, ai cãrei membri se distinseserã mai toti în cariera armelor. Bunicul sãu, tot Nikephoros, luptase glorios, sub Basilios I, în Italia si Sicilia, împotriva arabilor. Un fiul al acestuia, Leon Phokas, mare general, fusese implicat într-un complot sub Romanos Lekapenos, si-si pierduse vederea. Un altul, Bardas Phokas, general ilustru si popular, fusese, în timpul lui Constantin VII, spaima arabilor. Acum, bãtrân, el era înlocuit în comanda ce o avuse de cãtre propriul sãu fiu, Nikephoros, pe care Bringas îl punea în fruntea expeditiei împotriva Cretei. Alti doi fii ai acestui Bardas erau tot atât de distinsi: Constantin, strategul the-mei Seleucia, luat prizonier într-o luptã cu arabii, pieri apoi în captivitate; Leon, în sfârsit, era dintre marii generali ai timpului. El îl va înlocui pe fratele sãu Nike-
Leo Diaconus, p. 7 (ed. Bonn).
419

phoros la comanda armatelor din Asia, în tot timpul cât acesta va conduce operatiile împotriva Cretei102.
Expeditia aceasta fu una din cele mai mari sfortãri pe care le fãcu imperiul, împrejurãrile erau de altminteri prielnice pentru bizantini. O mare anarhie stãpânea, în acest timp, în lumea musulmanã. Califul de Bagadad, Motbi, era o umbrã de suveran, condus de sultanul buyid Muizz ed-Dauleh, stãpân asupra unei mari pãrti a Persiei si Mesopotamiei. Pretutindeni, în Asia, se ridicau atunci dinastii neatârnate, geloase de situatia Buyizilor, provocând necontenite si teribile lupte împotriva lor si a califului. Cei mai însemnati dintre acesti sefi erau Hamdanizii, doi frati care stãpâneau la Mossul (Nasser Eddauleh) si la Haleb (Seif Eddauleh). Acesta din urmã, având sub ascultarea sa totalã Mesopotamia de Miazãnoapte si o mare parte a Siriei, a fost, cum vom vedea, dusmanul neîmpãcat al Bizantului, cu care poartã un rãzboi cumplit, aproape fãrã rãgaz. Egiptul era în mâna altora, Icsiditii, care râvneau adesea la posesiunea Siriei, în aceste împrejurãri, arabii din Creta puteau avea putine sperante de a fi ajutati în greaua lor luptã ce aveau sã o sustinã de astã datã cu bizantinii.
Pregãtiri uriase scoaserã din toate themele maritime ale imperiului o flotã cum nu se mai vãzuse în Cornul de Aur. Datele asupra acestei expeditii nu ne sunt pãstrate amãnuntit de cronicari. Avem însã, în cartea Ceremoniilor10* o notitã asupra alcãtuirii expeditiei ce
102  Asupra expeditiilor lui Nikephoros si a faptelor domniei sale, v. G. Schlumberger, Un empereur byzantin au dixieme sie-cle, Nicephore Phokas, Paris, 1890. Detalii la contemporanul Leo Diaconus, p. 7-l6 si 24-28 (ed. Bonn).                         •   .. ,  .
103 De Cer., ed. Bonn, p. 664 urm.            ;
420

fusese trimisã împotriva Cretei sub Constantin al VH-lea (949 sau 956), iar timpul care desparte aceastã expeditie de cea de acum fiind atât de scurt, datele ei ne pot servi pentru a ne face o idee despre puterea si alcãtuirea acesteia.
Flota, dupã mãrturisirile cronicarilor, cuprindea mai bine de 3-000 de corãbii, de toate felurile. Erau vestitele 6p6|j.ovEq, marile corãbii de transport, si %eA,<xv5ux (ceva mai mici decât cele dintâi), cu câte patru rânduri de lopeti, vase puternice, înarmate cu turnul de lemn ce se ridica la mijloc, xylokastron, de unde se manevrau masinile de rãzboi, cu aparatul special ce arunca „focul grecesc" (numit din aceastã pricinã 7tt>p-(popoq). între cbelandia, unele erau ovcricct, imitate dupã marile bãrci ale rusilor, altele Jidjo.cp'oA.oi, ocupate de vestitii marinari ai coastelor Pamphyliei. Câteva sute de Kocp<x6ux duceau aprovizionãrile si imensul aparat de rãzboi.
Trupele cele mai bune ale themelor Europei, vigu-rosii tãrani ai Thraciei si Macedoniei, cele din themele asiatice ale Cappadociei, Pontului si Armeniakon, de unde se recrutau soldati admirabili, se îmbarcarã alãturi de numeroase contingente strãine: mercenarii waregi, renumiti prin vigoarea sãlbaticã a atacului lor, aventurieri slavi, colonizati în diferite pãrti ale imperiului, foarte pretuiti în armatele bizantine, mardaiti, descendenti ai fanaticilor sectari din muntii Libanului, vestiti prin sãlbãticia lor. Cavaleria era totdeauna un element de mare însemnãtate în rãzboaiele bizantinilor. Pe lângã cavaleria usoarã, care trebuia sã facã obisnuitele recunoasteri, se îmbarcarã si câteva esca-droane de cavalerie greu înarmatã, KCXTCtcppaK'coi,, osteni acoperiti cu zale de solzi metalici.
421

în fiecare dromon se puneau apoi obisnuitele arme de rezervã: platose, cãsti de metal, cãsti cu acoperitoare a fetei, sãbii, scuturi de piele, cãngi pentru prinderea corãbiilor dusmane, lãnci, sulite, baliste, sãgeti, cârlige, s.a., al cãror numãr e dat exact într-un paragraf al cãrtii De Caerimoniis104. Flota aceasta imensã iesea, sub conducerea lui Nikephoros Phokas, pe la sfârsitul lui iunie, începutul lui iulie 960, din Chryso-keras (Cornul de Aur), în prezenta împãratului, binecuvântatã de patriarh si urmatã de aclamatiile multimii, îngrãmãdite la tãrmuri. Un capitol din lucrarea mentionatã mai sus, De Caerimoniis, ne dã pe scurt105 descrierea drumului pe care trebuia sã-1 urmeze flota bizantinã pânã în Creta, enumerând diferitele statiuni, pe tot acest parcurs socotit la 792 mile. Aceasta va fi fost si calea apucatã de Nikephoros Phokas.
Dupã ce iesea din Chrysokeras (Cornul de Aur), flota mergea de-a lungul tãrmului de miazãnoapte al Propontidei pânã la Herãcleia, cea dintâi statiune navalã, însemnatã în „De Caerimoniis". De aici, o lua cãtre sud-vest, cãtre coasta Asiei, oprindu-se în insula Prokonnesos, a doua statiune, în Marmara, de unde mergea apoi la Abydos, mare vamã imperialã a Apusului (TTJC; Atxrecoc;), cealaltã, a Rãsãritului, fiind la intrarea Bosforului cãtre Pontul-Euxin (Hieron). Dupã aceea venea statiunea numitã m Fleuida (Pinii ?), poate, dupã cum crede Schlumberger, o unicã haltã la intrarea Dardanelelor. A cincea statiune era Tenedos, puternic fortificatã, fiind de cea mai mare însemnãtate pentru stãpânirea strâmtorilor. Flota se îndrepta apoi
m4 Ibidem, p. 669: "Ecmv fi e^6nX,T|CRc; Spojiovoi; d. 105 Ibidem, p. 678: Zra8io5po|j.iK6v.
422

la Mytilene, vechea insulã Lesbos, o statie navalã dintre cele mai însemnate, un detasament al flotei imperiale stationa aici în permanentã. De la Mytilene trecea în Chios, capitala themei Arhipelagului, apoi la Samos, unde asteptau contingentele din acea themã si din Ki-byrraiotes. De aici, flota se depãrta de Coasta Asiei si, îndreptându-se cãtre Creta, trecea pe la micile insule Furnaei, apoi la Naxos, de unde trecea la los, la The-rasia si Thera, la insula TOC Xpumocva si în sfârsit la Dia, pe care numai o distantã de 12 mile o despãrtea de Creta.
Sosirea expeditiei conduse de Nikephoros se rãspândi rapid, pricinuind o adevãratã panicã printre locuitorii arabi ai insulei. Emirul Abd-el-Aziz el Kotorbi, numit la cronicarii bizantini, Kurupas, desfãsurã o activitate febrilã pentru a pune în stare de apãrare orasele de coastã. Trupele bizantine debarcã nu se stie în care anume punct. Debarcarea nu se fãcu fãrã luptã. Corãbiile cele mari — dromones — trase la uscat, îsi clesfãcurã flancurile, din care luptãtorii ieseau cãlare, înarmati, galopând îndatã pe tãrm, lucru care-i umplu de spaimã pe arabi. Pânã seara, armata bizantinã pãtrunse în interior, zdrobind orice rezistentã. Un detasament de recunoastere sub conducerea lui Pasti-lâs, strategul themei Thrakesienilor, renumit prin vitejia sa, n-ascultã sfaturile lui Nikephoros si, risipindu-se dupã belsugul câmpurilor bogate ale insulei, fu surprins de arabi si aproape nimicit. Pastilâs pieri el însusi, eroic, în aceastã ciocnire106.
Leo Diaconus, p. 8-10 (Bonn).                                    .
423
NICOLAE   BÃNESC U
Aceastã pierdere îl hotãrî pe Nikephoros sã dea o loviturã îndrãzneatã. El se îndreptã asupra capitalei Chandax, vestitã cetate puternic întãritã. Armata, nimicind totul în drumul ei, prefãcând splendidele câmpuri ale insulei în pustiuri, ajunse în fata cetãtii. Zidurile strasnice, atât de groase încât douã care puteau merge alãturi pe ele, cu multimea turnurilor tari, puternic fortificate, îi impresionarã pe bizantini. Nikephoros o încercui din toate pãrtile. Flota fu risipitã de jur împrejurul insulei, pentru a împiedica orice putintã de aprovizionare, ori de ajutor. Armata imperialã se întãri într-un lagãr, la trei stadii de oras107, în vremea aceasta, corpuri de oaste cutreierau insula în interior, luând castelele si silind orasele la supunere. Populatia nefericitã a cetãtii începu a suferi de foame. Toate încercãrile de a sfãrâma lantul asediatorilor furã respinse sângeros. Un ajutor de vreo 40 de mii de arabi, poate trimisi din Egipt, ori arabi din insulã, venirã asupra lagãrului bizantin. Nikephoros preîntâmpinã lovitura, aruncându-se asupra lor si nimicindu-i aproape pe toti. Capetele lor furã înfipte în pari, în fata asediatilor îngroziti, altele furã aruncate cu balistele în cetate, spre deznãdãjduirea arabilor. Asediul se prelungi toatã iarna anului 960-961. Foametea începu a se simti si în lagãrul bizantin (recolta anului fusese foarte slabã si în tot imperiul se simti lipsa de hranã) si numai energia lui Nikephoros pãstrã disciplina trupelor pânã ce provizii din belsug se trimiserã de la Constan-tinopol. în primãvarã (96l), Nikephoros aruncã trupele la asalt, într-o zi de martie, alegând un punct mai
107 184 x 3=552 metri 424

slab al zidurilor, începu a-1 lovi cu toate masinile. Mineri sãparã santuri adânci sub zid si punându-i foc, zidul se prãbusi pe o mare întindere. Trupele pãtrunserã furios înãuntru si, din acea clipã, orice rezistentã fu inutilã. Un mãcel îngrozitor se dezlãntui împotriva populatiei si numai cu greutate izbuti Nikephoros a-i pune capãt. O pradã imensã cãzu în mâinile sale. De o sutã cincizeci de ani, piratii cretani îngrãmãdiserã aici toate spoliile oraselor prãdate. Nikephoros puse sã se dãrâme pânã în temelii zidurile si construi, pe o înãltime vecinã, un „castron", cu numele de Temenos, în care se instala o garnizoanã, sub ordinele unui „castrophylax".
în fata acestui dezastru, populatia musulmanã din toate pãrtile insulei îsi fãcu supunerea; moscheile furã distruse peste tot, insula organizatã în provincie a imperiului, sub conducerea unui strateg. Crestinismul fu din nou propãvãduit aici, Sfântul Nicon distingân-du-se între misionari, prin zelul desfãsurat în serviciul cauzei crestine.
Rãsunetul biruintei lui Nikephoros fu imens. Numele vestitului „domesticos" ajunse îndatã cel mai popular în imperiu. Bizantul primi aceastã veste cu o explozie de entuziasm. O slujbã se oficie o noapte întreagã, în fata împãratului si a Curtii, la Sfânta Sofia. Dupã o sutã cincizeci de ani de umilinte, de nespuse nenorociri dezlãntuite asupra celor mai înfloritoare regiuni ale imperiului, din partea sãlbaticilor pirati ai Cretei, imperiul izbutea în sfârsit a-si recâstiga stãpânirea în apele Mãrii Egee. El îsi asigura din nou thalas-socratiam.
425

Gloria de care se acoperi marele general stârni invidia lui Bringas. întotdeauna viteazul care-si câstiga, prin biruintele sale, o mare popularitate era temut de Curtea bizantinã, fiindcã el ar fi putut folosi aceastã popularitate pentru a încerca o uzurpare. Astfel, Nike-phoros fu rechemat la Constantinopol, unde el obtinu, în locul triumfului complet pe care-1 merita, o simplã „ovatiune pedestrã", îsi sãrbãtori adicã triumful în Hippodrom, dar nu în cadrul obisnuit, tras de patru cai albi, ci pe jos. Atunci trecurã pe dinaintea ochilor multimii, în fata împãratului si a Curtii, Nikephoros, soldatii sãi, captivii, printre care emirul Kurupas si fiul sãu Anemas, cu toatã familia lor, atrãgeau privirile tuturor, sãlbatici si negri în constumele lor albe; apoi stofe scumpe, vesminte brodate în aur, covoare de purpurã, coliere de pietre pretioase, arme de tot felul, toatã prada bogatã smulsã din mâinile piratilor.
Kurupas îsi petrecu de acum viata înconjurat de familia sa, într-o semicaptivitate, împrejurul Capitalei, unde împãratul îi dãrui pãmânturi cu venituri mari. Fiul sãu Anemas trecu la crestinism, obtinu un rang în ierarhia bizantinã si se distinse în armatele imperiale, pierind cu glorie în 971, în luptele cu rusii.
2. Luptele cu arabii din Asia
în vreme ce Nikephoros nimicea cuibul piratilor arabi din Creta, fratele sãu Leon Phokas repurta în Asia biruinte tot atât de strãlucite împotriva arabilor de acolo.
în Asia, dusmanii cei mai mari ai imperiului erau, în aceastã a doua jumãtate a secolului al X-lea, puter-
426

nicii Hamdanizi, nepotii lui Hamdan, întemeietorul acestei glorioase dinastii arabe, care din prima jumãtate a secolului X joacã rolul principal în luptele cu Imperiul bizantin. Califatul de Bagdad, sfâsiat de rãscoale si uzurpãri, nu mai era în stare sã poarte acum rãzboiul împotriva Bizantului. Sarcina aceasta o iau asupra lor, în toatã aceastã vreme, fratii Hamdanizi, Nasser si Seif Eddauleh (sau Sayf ad-Dawla), unul cu resedinta la Mossul, pe Tigris, celãlalt la Alep. Cel din urmã mai cu seamã fu un dusman neîmpãcat al Bizantului; an de an, fãrã rãgaz, îsi arunca trupele, furios, asupra nefericitelor provincii ale Asiei Mici, nimi-'cindu-le prosperitatea, mãcelãrind populatia ori tâ-rând-o în captivitate. Cronicile bizantine sunt pline de descrierea acestor incursiuni sãlbatice, numele emirului de Alep se repetã necontenit în paginile lor dramatice. Pentru bizantini, Seif Eddauleh este Xa(j.(35âv, Xoc(35âv, Xct|j,5âv, Xa^Sât. Instalat, de la 944 în Alep, vechea Berroia, smulsã din mâna arabilor egipteni, acesta ducea acolo o viatã strãlucitã, înconjurându-se de poeti si literati, el însusi fiind un om superior, înzestrat cu însusiri poetice. De acolo, în fiecare an aproape, el întreprindea, vara, câte o expeditie fulgerãtoare în provinciile bizantine, biruind de cele mai multe ori armatele care cãutau sã-1 opreascã. Odatã, în 950, pe când se întorcea, încãrcat de prãzi, din strãfundul provinciilor asiatice ale imperiului, pustiite cumplit, el fu surprins de Bardas Phokas într-un defileu, iar armata lui strivitã cu totul, în 953 bizantinii sunt bãtuti de douã ori în pãrtile Euphratului si atunci cãzu în mâinile arabilor fiul lui Bardas, Constantin Phokas, tânãr de tot, pierind în captivitate, în anii ur-
427

mãtori, luptele crâncene se urmeazã la frontierele imperiului, biruinta trecând dintr-o parte într-alta. Leon Phokas, loan Tzimiskes, cubicularul Basilios, eunuc, fiul natural al lui Romanos Lekapenos, se disting în aceste sângeroase lupte, în cei de pe urmã ani ai lui Constantin al VH-lea, în 958 si 959, armatele bizantine pãtrunserã adânc în posesiunile arabe, cutreierând Ci-licia, pãtrunzând biruitoare în Syria, înaintând pânã în Mesopotamia.
în momentul în care Nikephoros pornea cu expeditia sa asupra Cretei, Seif Eddauleh, profitând de slãbirea garnizoanelor din Asia, pentru a face poate o diversiune care sã vinã în ajutorul emirului Cretei, pãtrundea în fruntea a treizeci de mii de cãlãreti, peste frontierele imperiului. Cu putinele sale forte, Leon Phokas nu putu sã se împotriveascã. El ocupã însã trecãtorile muntelui Taurus, pe unde emirul avea sã se întoarcã. Câteva sãptãmâni pustii emirul regiunea situatã pânã dincolo de Melitene, încãrcându-se cu o pradã bogatã. Dar pe când se întorcea din acea incursiune, în trecãtoarea Kylindros (dupã altii An-drassos)108, Leon îl atacã prin surprindere, închisi din toate pãrtile, arabii pierirã striviti sub stâncile si trunchiurile de copaci aruncate asuprã-le, o multime cãzurã prizonieri, iar vestitul emir, urmãrit multã vreme de oamenii lui Phokas, nu scãpã, dupã afirmatia lui Leon Diaconul, decât aruncând necontenit în urmã banii de aur si argint ce-i avea cu el si care-i fãcurã pe urmãritori, ocupati a-i strânge, sã-i piardã urma. Dupã mãrturisirile aceluiasi cronicar, atât de mare fusese
108 Poate, crede Schlumberger, douã localitãti vecine. 428

mãcelul, în care pierirã multi dintre sefii arabi, încât multã vreme pãmântul rãmase acoperit de grãmezi de oase omenesti. Crestinii prizonieri furã atunci scãpati, toatã prada cãzu în mâna biruitorilor.
Biruinta aceasta strãlucitã asupra vechiului dusman de moarte al provinciilor asiatice avu un rãsunet mare. Leon Phokas îsi sãrbãtori în Constantinopol triumful, putin înainte de acela al fratelui sãu Nikephoros.
Curând dupã aceea, Nikephoros, întorcându-se acoperit de glorie din expeditia în Creta, va lua conducerea luptelor atât de fericit începute de Leon, în Asia. Nikephoros nu stãtu decât foarte putin în Constantinopol. El fu din nou învestit cu comanda supremã a trupelor asiatice si trimis numaidecât împotriva emirului, pentru ca sã nu-i lase timp a-si veni în fire din marea loviturã ce o primise, întoarcerea sa în Asia, precedatã de marea faimã ce si-o câstigase, îi umplu de groazã pe arabi.
Expeditia aceasta, începutã în 961, deschise seria strãlucitelor fapte de arme care, continuate în timpul domniei lui Nikephoros, a urmasului sãu Tzimiskes, constituie una din cele mai glorioase pagini ale istoriei militare a Bizantului.
Pentru a-1 putea scoate pe Hamdanid din Siria, armata bizantinã trebuia sã se asigure mai întâi de Cili-cia, tinutul acesta din coltul Mediteranei, mãrginit la miazãnoapte de puternicul lant al Muntilor Taurus. Toatã provincia aceasta se gãsea acum în mâinile emirului, oamenii sãi stãpâneau cetãtile si capetele de miazãzi ale strâmtorilor care duceau în Cappadocia si de acolo înlãuntrul Asiei Mici. împotriva acestei provincii îsi îndreptã prin urmare Nikephoros îndatã ar-
429

matele sale. Dupã ce strãbãtuse Asia Micã, unde-si strânsese contingentele si organizase expeditia, el trecea, în ianuarie 962, cu o armatã numeroasã muntii Taurus, prin vestitele trecãtori dinspre Apus, numite Portile Ciliciei, drumul obisnuit de trecere în aceste pãrti. Pozitia era dintre cele mai tari, tot lungul defileului fiind acoperit de fortãrete si presãrat de obstacole naturale.
Trecerea defileului se fãcu fãrã nici o împotrivire, în fata fortelor impunãtoare ale imperiului, arabii se retraserã îngroziti. Armata lui Nikephoros se revarsã la sfârsitul lui ianuarie 962 în câmpiile Ciliciei, rãspândind teroarea în populatia arabã, care-si cãutã scãparea în cetãtile întãrite. sefi arabi, vasali Hamdanidului din Alep, domneau la Tarsos, Anazarbos, Adana si în alte orase. Cel din Tarsos se aruncã în fruntea trupelor sale asupra lui Nikephoros, aflat în drum spre Anazarbos. El fu însã bãtut cu desãvârsire, lãsând cinci mii de morti, printre care si pe fratele sãu, pe câmpul de luptã, în apropierea Pastilor, Nikephoros suspendã actiunea si petrecu sãrbãtorile la Caesarea Cappadociei. în toamnã, el reia cu energie ostilitãtile, îndreptân-du-se împotriva cetãtii Anazarbos, vestitã prin fortificatiile sale puternice, capitala vechii theme bizantine a Seleuciei. în fata atacului impetuos al bizantinilor, cetatea se predã. Populatia fu izgonitã afarã din oras, zidurile rase la pãmânt, moscheile distruse, totul prãdat, si tinutul întreg pustiit îngrozitor. O multime de alte castra ale Ciliciei occidentale cãzurã în mâinile bizantinilor, printre care puternica fortãreatã Sis (Sizia), situatã la nord-vest de Anazarbos. Acum rãmânea sã se ocupe pãsurile muntelui Amanus, care desparte Ci-
430

licia de Siria, pentru ca dusmanul sã fie lovit în inima tãrii sale. Prin decembrie 962, armata lui Nikephoros trecu si aceste pãsuri, unde se pare cã emirul, surprins de repeziciunea loviturii, nu putu opune decât o slabã rezistentã. Toate cetãtile din nord, cãtre Eufrat, cãzurã pe rând în mâinile bizantinilor, care se îndreptarã apoi spre Alep (Haleb), strãlucita capitalã arabã a Siriei, apãratã de ziduri tari. Seif Eddauleh luase în grabã toatã mãsurile de apãrare. Imensa populatie a orasului fusese scoasã la ziduri, înarmatã, pentru a se împotrivi nãvãlitorilor. Un corp de trupã a fost trimis, sub conducerea unui locotenent distins al sãu, în întâmpinarea lui Nikephoros, ca sã mai câstige timp. El însusi iese cu un corp de elitã sã-1 înfrunte pe Nikephoros, dar în fata imensei armate care se apropia fulgerãtor de Capitalã, sustine o scurtã luptã în care fu zdrobit si, urmãrit îndeaproape de oamenii lui Nikephoros Pho-kas, se pierdu în cele din urmã în câmpia de la sud de Alep. Orasul fu asediat si, dupã câteva zile, cu prilejul unei rãscoale militare izbucnite înãuntru, bizantinii sar peste ziduri, în noaptea de 23 decembrie 962, fãcând un mãcel îngrozitor. Capitala fu apoi prãdatã cumplit, distrusã în mare parte. Prada care cãzu în mâna trupelor lui Nikephoros fu imensã. Douãsprezece mii de crestini furã scãpati din robie cu prilejul acesta. Singurã fortãreata, care stãpânea orasul, nu putu cãdea în mâna biruitorilor, care, dupã o încercare neizbutitã, o pãrãsesc. Nikephoros, dupã aceastã mare loviturã, nu merse mai departe. El se retrase, gândindu-se poate cã era posibil a fi atacat de trupele proaspete ale emirului de Damasc, sau poate, de asemenea, era doritor de a se întoarce la Constantinopol, de unde primise
431
NICOLAE   BANESCU
stiri îngrijorãtoare asupra sãnãtãtii tânãrului „basileus" si unde o nouã perspectivã se putea deschide pentru el, în urma gloriei de care se acoperise.
Imperiul îsi luase o revansã strãlucitã asupra sângerosului Hamdanid.

B.
[NIKEPHOROSIIPHOKAS (963-969)]
Nikephoros, dupã o cale de aproape trei luni, ajunse la Tzamandos, în Cappadocia, când primi stirea cã împãratul Romanos II murise. El se sfârsise, aproape subit, în ziua de 15 manie 963, ceea ce aruncã bãnuiala asupra sotiei sale Theophano. Aceasta, tânãrã si frumoasã, rãmânea cu doi bãieti mici, Basilios si Constantin, precum si cu douã fete, Theophano, care va ajunge sotia împãratului Otto al II-lea, si Anna, viitoarea sotie a lui Vladimir al Rusiei.
La primirea gravei stiri, Nikephoros, care îsi risipise trupele în cantonamentele lor, ca sã se odihneascã, trimise prada si captivii la Constantinopol, zãbovindu-si plecarea. El ajunse omul cel mai de vazã în imperiu. Marile sale succese treziserã în cercurile Curtii conduse de Bringas o teamã îndreptãtitã. Ambitia sa era cunoscutã, popularitatea ce si-o câstigase imensã. Negocieri secrete avuseserã foarte probabil loc între el si împãrãteasa Theophano. Aceasta, rãu vãzutã de Bringas, se astepta a fi înlãturatã, îndatã dupã moartea lui Romanos, de la regentã. Pentru a-si pãstra locul, ea îsi îndreptase privirile cãtre marele general, pe care-1 va fi tinut la curent cu fazele bolii împãratului.
Romanos, înainte de a muri, îi ridicase drept urmasi pe cei doi fii, încoronati mai dinainte ca basileis, si îsi exprimase vointa ca Theophano sã aibã, asistatã de Bringas, regenta în timpul minoritãtii copiilor. Cunoscând ura lui Bringas împotriva lui Nikephoros, el poruncise ca sub nici un pretext sã nu i se ridice viteazu-
433

lui „domesticos" al Orientului comanda trupelor Asiei. Acesta fu însã lucrul cel mai greu de respectat din partea atotputernicului ministru, înfricosat de imensa popularitate a generalului.
Bringas avea de fapt conducerea afacerilor imperiului. Theophano nu putea hrãni decât o vie dorintã de a scãpa de aceastã tutelã supãrãtoare. Ea îl chemã deci pe Nikephoros la Constantinopol. Acesta sosea în Capitalã în aprilie, si, cu toatã ura sa, Bringas nu-1 putu împiedica de a-si serba triumful, aclamat de o multime enormã, care venise din toate themele vecine.
Curând dupã aceasta Bringas, simtind cum îi fugea terenul de sub picioare, se hotãrî a pune mâna pe Nikephoros si a-1 orbi. Acesta se refugie atunci în Sfânta Sofia, unde multimea agitatã alergã pentru a-1 apãra. Nikephoros ceru protectia patriarhului Polyeuctos, care îl conduse în Palat, izbutind a convoca Senatul, dinaintea cãruia expunea cauza dreaptã a lui Nikephoros. Acesta, în mijlocul primejdiei care clin toate pãrtile ameninta imperiul, nu cerea altceva decât sã se întoarcã la trupele sale si patriarhul ceru energic sã fie învestit din nou cu comanda pe care o avusese. Bringas, neputând birui curentul în favoarea lui Nikephoros, trebui sã primeascã acest lucru. Generalul subscrise un jurãmânt, prin care se îndatora a nu întreprinde nimic împotriva drepturilor tinerilor basi-leis, si trecu la trupele sale din Asia, unde avea apoi sã pregãteascã lovitura109. Cãinându-se de a-1 fi lãsat din mâinile sale, Bringas, convins de corespondenta dintre Nikephoros si împãrãteasã, încercã a-1 suprima
Leo Diaconus, ed. Bonn, p. 29-34.
434

prin obisnuitele mijloace ale perfidiei: cãutã sã se slujeascã în acest scop de generalul Marianos Argyros, care nu îndrãzni însã a se mãsura cu un adversar ca Nikephoros110 si-i recomandã pe Tzimiskes, ca singurul în stare a-1 servi. Eunucul scrie atunci lui Romanos Curcuas sau Gurgen si lui Tzimiskes, omul cel mai de vazã din imperiu, dupã Nikephoros. Acesta îi destãinuie însã lui Nikephoros planurile criminale urzite de Bringas si, împreunã cu Gurgen, îl îndeamnã sã se încoroneze si sã porneascã asupra Capitalei. Nikephoros, dupã ce se fãcu a rezista la început, se proclamã, în ziua de 3 iulie, la Caesarea Cappadociei, în fata tuturor trupelor Orientului, basileus. El fu încoronat de cãtre mitropolit, în catedrala orasului. Tzmiskes fu înaintat „domesticos" al trupelor Rãsãritului, în locul sãu alti sefi furã de asemenea înaintati în rang, apoi, în fruntea trupelor, porni spre Bosfor. La 9 august, avangardele lui Nikephoros apãreau pe tãrmul asiatic, în fata Capitalei. Nikephoros se instala îndatã în palatul Hieria. Bringas luase toate mãsurile de apãrare. Flota fusese retrasã toatã din apele Bosforului si armatele din Asia nu puteau trece strâmtoarea. Furia lui Bringas se îndreptã atunci asupra partizanilor lui Nikephoros. El îi aruncã în închisori, si vru sã se rãzbune asupra tatãlui rivalului sãu, asupra bãtrânului Bardas Phokas, vestitul rãzboinic care comandase trupele Asiei, acum un octogenar glorios. Bardas îsi cãutã azil în Sfânta Sofia si, când gãrzile lui Bringas venirã sã-1 smulgã din lãcasul acesta, populatia Capitalei se ridicã tumultuos, alungã soldatii si, înarmatã
Leo Diaconus, p. 37.           ,•          :           /,..,.    •••;••
435

cu ce-i cãdea în mânã, îl luã sub protectia sa pe bãtrânul Bardas. Bringas apãrând insultãtor, a doua zi în fata multimii, fu primit cu o furtunã de injurii. O revolutie teribilã se dezlãntui în Capitalã, Bardas fu dus în palatul sãu, pãzit de popor, o luptã sângeroasã se dãdu pe strãzi, în fata primejdiei ce-1 ameninta acum, Bringas fu nevoit a-si cãuta el un azil în Biserica Sfintei Sofii. Multimea furioasã îi nimici palatul, surpân-du-1 pânã în temelii. Timp de trei zile, focul, distrugerea si jaful stãpânirã în Constantinopol. Miscarea aceasta sângeroasã îsi gãsise un conducãtor în persoana faimosului bastard al lui Lekapenos, eunucul Basi-lios, dusmari neîmpãcat al lui Bringas, care-1 înlocuise în rangul de parakoimomenos111. Condusã de el, populatia ia cu asalt portul, scoate flota din Cornul de Aur si o conduce împreunã cu galera imperialã splendid împodobitã dincolo de Bosfor, spre a-1 îmbarca pe noul basileus împreunã cu armata sa.
în ziua de 16 august, Nikephoros debarca în Heb-domon, cartierul orasului de-a lungul tãrmului Pro-pontidei, dincolo de ziduri. Acolo se constitui alaiul strãlucit si Nikephoros, aclamat de popor, de corpurile constituite ale Statului, strãbãtu orasul pe marea stradã a Bizantului, Mese, care ducea de la Poarta ele Aur pânã la Palatul Sacru. Patriarhul Polyeuctos, urmat de tot clerul sãu, îl primi la intrarea Sfintei Sofii, în Catedralã. Dupã sãvârsirea slujbei traditionale, Nikephoros fu încoronat basileus. < >*•• • -••••'• *• •;-•
Leo Diaconus, p. 46-47.
436

Astfel se urcã pe tron, la 16 august 963, Nikephoros II (963-969), unul dintre cei mai gloriosi împãrati ai Bizantului.
Am vãzut, când am vorbit despre administratia imperiului în timpul lui Constantin al VH-lea Porphyro-gennetos, care era întinderea acestui imperiu în secolul al X-lea. Sã vedem, pentru a întregi acest tablou, care erau popoarele din apropierea hotarelor bizantine.
în Peninsula Balcanicã, poporul cel mai potrivnic erau acum bulgarii. Ei ajunseserã, sub tarul Simeon, stãpânii celei mai mari pãrti a acestei peninsule; statul lor se întindea de la Dunãre pânã în muntii Rhodopi si de la Marea Neagrã, prin Zagoria, pânã la muntii care despart Thessalia de Epir. Urmasul lui Simeon, Petru, primise, odatã cu încheierea pãcii, o sotie bizantinã si titlul de basileus. El tinea, în resedinta sa Preslav, aproape de Dunãre, o Curte imitatã dupã cea bizantinã.
Dincolo de Dunãre, în spatele bulgarilor, se aflau maghiarii. Pentru scriitorii bizantini, ei erau „turcii"; sefii lor au titlul de „archontes" în corespondenta oficialã a Bizantului. Ei erau acum o primejdie pentru imperiu, cãci statul bulgar, slãbit sub domnia lui Petru, nu-i putea opri în nãvãlirile lor furioase asupra Thra-ciei si Macedoniei. Dacã în vremea lui Nikephoros imperiul avu o liniste relativã din partea lor, aceasta se datora luptelor care-i ocuparã în Occident, cu Otto al Germaniei.
Pecengii sau patinakiî ocupau pãrtile de miazãzi ale Rusiei, de la hotarele Ungariei, pânã la Marea de Azov. Ei ocupau prin urmare si tinuturile noastre de
437
NICOLAE   BANESCU
azi. Diplomatia bizantinã intrase în legãturi cu acest popor. Drumul la rusii din Kiev ducea prin tara lor.
Chazarii se întindeau în aceleasi stepe ale Rusiei meridionale, de la Don pânã la Marea Caspicã, numitã pe atunci Marea Chazarilor. Ei stãpâneau si Crimeea.
Mai sus de pecenegi locuiau varegii rusi, „ross" la bizantini, o întinsã feudalitate a printilor de origine scandinavã, de care ascultau natiile slave cucerite. Cel rnai însemnat dintre acesti printi era cel din Kiev. Soldati admirabili, negutãtori îndrãzneti, rusii se înrolau în armata bizantinã si fãceau un comert activ cu Con-stantinopolul, cãruia îi ziceau „tarigrad". Am vãzut de câte ori încercaserã atacuri neizbutite asupra Bizantului. De la crestinarea principesei Olga, raporturi de bunã prietenie stãpâneau între imperiu si rusi.
Cãtre Adriatica, dincolo de hotarele Bulgariei, se aflau micile state slave, trecute pe listele oficiale ca vasale imperiului. Dupã cartea Ceremoniilor, era un ar-chon sau „mare jupan" al „Chrobatiei", un archon al Sârbilor, altul al Trebunienilor, în sfârsit cei de Zachlu-mia, de Diocleia, de Kanali si Moravia. Narentanii erau un trib de pirati, spaima Adriaticii. în timpul domniei lui Nikephoros, aceste mici state se aflau în bune raporturi cu Bizantul.
în Italia de miazãnoapte si de mijloc stãpânea Otto cel Mare al Germaniei. Printi longobarzi stãpâneau la Capua, Benevent si Salerno, desfãcându-se tot mai mult de Bizant si gravitând spre puternicul suveran de la nord. Republicile de Neapole, Amalfisi Gaeta pãstrau legãturile cu Imperiul bizantin; Venetia recunostea suzeranitatea acestui imperiu.
438

în Asia, vecinul cel mai apropiat era Hamdanidul de la Alep si cel de la Mossul, stãpâni pe Cilicia, Siria de Nord si Mesopotamia de Apus. Califul de Bagdad era captivul Buyizilor, stãpânind restul Mesopotamiei si Persia. Siria meridionalã si Egiptul era în mâna Icsiditilor, Africa de nord în aceea a Fatimitilor de la Kairuan. în sfârsit, cãtre Caucaz, se aflau principatele armene si georgiene, iar dincolo de acestea, Alania, Abasgia si Albania.
Fatã de atâtea popoare care-1 înconjurau din toate pãrtile, Imperiul bizantin ducea, la frontierele sale, un rãzboi aproape continuu, mai cu seamã în Asia. Micile theme de granitã trebuiau sã respingã necontenit desele incursiuni ale bandelor organizate militar, pentru care bizantinii au numele, celebru în cântecele medievale, de apelatai, împotriva cãrora luptã eroic paznicii frontierelor, sentinele ale posturilor înaintate, vestite, în acelasi cântec al epopeei bizantine, sub numele de akritai. Nikephoros fu unul dintre cei mai strãluciti împãrati ai Bizantului, în împrejurãrile grele în care se afla imperiul, atacat cu furie de dusmanii sãi, noul împãrat desfãsurã o putere care acoperi de glorie armatele si ridicã iarãsi prestigiul imperiului, atât de scãzut în vremea aceea.
l. începuturile domniei lui Nikephoros
Nikephoros se încoronase autocrator, dar el era numai un tutore al copiilor nevârstnici ai lui Romanos II, un administrator în locul lor. Acestia erau singuri adevãratii basileis de drept divin, în realitate însã, Nikephoros fu, de la început, stãpânul de fapt al Impe-
439

riului. Putinã vreme de la încoronarea lui, copiii împãrãtesti trecurã pe al doilea plan în ceremoniile solemne, în care Nikephoros lua loc singur pe tronul imperial.
La Curte se fãcu obisnuita schimbare a demnitarilor, locurile de frunte fiind acum ocupate de rudele si prietenii noului împãrat. Bãtrânul Bardas primi titlul de caesar, loan Tzimiskes, generalul vestit care ajutase la aceastã loviturã, fu pus în fruntea trupelor Orientului, ocupând demnitatea pe care o avusese pânã acum Nikephoros; Leon, fratele împãratului, ajunse magistros si curopalates, maresalul Palatului Sacru, titlu pe care îl mai avea în imperiu numai seful casei regale a Iberici; iar Basilios, bastardul care condusese miscarea popularã a capitalei, fu ridicat la treapta cea mai însemnatã a ierarhiei nobiliare, aceea de proe-dros, anume creatã pentru el de cãtre împãrat. Era un titlu, nu o functiune, cum a arãtat Ch. Diehl112, cel mai însemnat, care venea imediat dupã cele conferite membrilor familiei imperiale, în fruntea magistrilor.
împãrãteasa Tbeophano, care nu era strãinã de toatã aceastã loviturã, fu scoasã din Palatul sacru si condusã în castelul Petrion, cãtre Cornul de Aur. Mãsura aceasta era o simplã comedie, jucatã pentru ochii multimii, cãci, dupã o lunã numai (la 20 sept. 963), Nikephoros îsi celebrã cãsãtoria cu frumoasa basilissa, în Biserica cea Nouã, ctitoria strãlucitã a lui Basilios I.
Iarna acestui an 963-964 o petrecu Nikephoros la Constantinopol, împãrtind poporului daruri si oferin-
112 De la signification du titre de „proedre" ã Byzance, în „Me-langes offerts â G. Schlumberger", Paris 1924.
440

du-i spectacole atât de iubite, jocurile de circ, participând în fine la numeroasele ceremonii pioase obisnuite în Capitala imperiului, aclamat cu entuziasm de cãtre supusi, în acelasi timp, gândul sãu cel dintâi era de a porni în primãvarã, în fruntea trupelor Orientului, împotriva emirului Hamdanid, pentru a-i da lovitura definitivã, în acest scop, el strânse o armatã puternicã, pe care o instrui în tot timpul iernii, insuflându-i energia sa nebiruitã si spiritul de disciplinã.
Afacerile civile si religioase îl ocupau, în acea vreme, deopotrivã. Novella din 964 ce ni s-a pãstrat de la el, mãrturiseste însusirile sale administrative, grija deosebitã pentru interesele superioare ale Statului. Cu toate cã Nikephoros era un om pios, cu toate cã avea .o mare prietenie si iubire pentru Sfântul Athanasie, care-1 încurajase în expeditia împotriva piratilor din Geta, si cãruia, dupã marea izbândã, îi dãduse din partea sa de pradã, suma enormã de 100 livre de aur, pentru a clãdi în Athos celebra mãnãstire Laura, unde se gândea, în vremea aceea, sã se retragã el însusi mai târziu, cu toatã aplecarea lui pentru linistita viatã monahalã, Nikephoros, în fata înaltelor preocupãri de ordin militar, nu se opri de a lua mãsuri împotriva mãnãstirilor si institutiilor de binefacere, când constatã cã acestea primejduiau opera de apãrare a imperiului.
Mãnãstirile, am vãzut mai înainte, se înmultiserã foarte mult, numãrul cãlugãrilor ajunsese considerabil, multi cãutându-si la adãpostul lor o viatã linistitã, în epoca aceea de necontenite primejdii si aflând într-în-sele mijlocul sigur de a scãpa de serviciul militar, atât de greu într-o vreme stãpânitã de crâncene rãzboaie. Dar aceasta împiedica recrutarea regulatã a armatelor
441

imperiului, si împãratul, care era înainte de toate un brav soldat, se simti dator a lua mãsuri serioase pentru stãvilirea rãului. Una din novellele sale (a. 964), privitoare la mãnãstiri si ospicii, interzicea prin urmare de a se mai clãdi noi mãnãstiri ori fundatiuni pioase, socotind cã cele existente sunt de ajuns. Opreste apoi de a li se mai dãrui bunuri, cele pe care le au fiind destule. Caracteristicã este motivarea mãsurilor acestora restrictive. Cãlugãrii, afirma împãratul, s-au depãrtat de virtutile evanghelice, ei nu se gândesc decât a-si dobândi noi întinderi de pãmânt, a-si ridica imense constructii, a-si cumpãra un mare numãr de cai si vite de tot felul, a se îmbogãti astfel, încât viata lor nu se mai deosebeste întru nimic de aceea a oamenilor de lume. Nikephoros le amintea viata sfântã a cãlugãrilor din veacurile dinainte.
Luptând împotriva cresterii numãrului cãlugãrilor inutili, care scãdeau rândurile ostirii, slãbind astfel puterea de apãrare a imperiului, Nikephoros Phokas se sili în acelasi timp a îmbunãtãti cel mai mult soarta trupelor sale. Pentru aceea, mai târziu, în douã din novellele sale, luã mãsuri pentru asigurarea feudelor militare, uzurpate, încã din domniile anterioare, de marii proprietari. Pãmântul militar trebuia sã rãmânã în mâinile soldatului si familiei sale.
Tot astfel, printr-o altã novellã, din 967, pãmânturile celor bogati trebuiau sã rãmânã în stãpânirea lor. Legiuitorul hotãrãste cã diferitele clase sociale, bogati, sãraci, militari, nu pot cumpãra decât de la egalii lor. Prin urmare, decretele lui Nikephoros, ca si acelea ale predecesorilor sãi, aveau un singur scop: sã mentinã pãmântul în aceleasi mâini1271.
442

în anul 960, o veccpâ vonoi?eaicc cu privire la bunurile soldatilor, stabilea cã acestea nu se pot vinde, ci pãstra în mãrimea trebuitoare pentru întretinerea lui, pentru cãlãret, în valoare de patru livre aur, de asemenea pentru marinarii din Aigaion Pela-gos, Samos si Kibyrrhaiotai. Pentru matrozii din marina imperialã si celelalte contingente ale flotei, 2 livre aur.
Transmiterea prin mostenire a unor asemenea bunuri e permisã, dar cu respectarea si a sarcinilor (serviciul militar).
Alte dispozitii erau pentru cazurile vânzãrii unor asemenea bunuri.
Romanos II, 10 nov. 959-15 mart. 963.
a. (=anul) 962, manie, eSiKiov cãtre thema Trakesion, bunurile soldatilor trebuie sã se restituie celor ce le reclamã. Posesorii de bunã credintã nu trebuie pedepsiti, ci au sã restituie doar. Cei de rea credintã (furt, silnicie) vor fi pedepsiti (vãrsarea pretului în casa statului). Dacã cei 2 contractanti soldati sunt „sãraci", pretul de cumpãrare trebuie dat într-un termen de 3 ani etc.
Nikeph. Phokas, 3 iulie (16 aug.) 963-10/11 dec. 969.
Coregenti: Basilios si Constantin
a. 964, novellã: \|/r|{pic)j.a BacnAncov: Cine vrea sã se închine vietii religioase trebuie sã-si vândã averea si s-o dea sãracilor'. Cine vrea deci sã întemeieze mãnãstiri, aziluri de strãini si bãtrâni, e liber s-o facã. Dar în prima linie trebuie sã ajute vechile fundatii, cãzute în ruinã. Cât timp sunt asemenea fundatii, altele noi nu se pot întemeia. Dar si acestora nu li se pot procura prin testament proprietãti sau case, ci sclavi si vite. Nici mitropoliile si scaunele episcopale nu trebuie sã primeascã avere nemiscãtoare (nr. 699).
a. 967. veocpcx. „Sãracii", la înstrãinarea de bunuri ale „puternicilor", nu pot exercita dreptul de preferintã pe temeiul comunitãtii de bir (6|ioTeXeia), nici al comunitãtii de sat (âvaKoivcooiq), fie ei soldati sau civili. De la „puternici" trebuie sã cumpere „puternicii". Dacã însã ei îi asupresc pe sãracii ve-
443
NICOLAE   BANESCU
cini, în loc de a-i ajuta, îsi pierd toatã proprietatea, nu numai respectiva sporire a proprietãtii.
Pe de altã parte, de la „sãraci" numai „sãracii" dobândesc.
2. Luptele cu arabii
Dupã retragerea lui Nikephoros din strãlucita expeditie împotriva lui Seif Eddauleh, acesta se întorsese îndatã, cãutând a repara imensele ruine ce le lãsaserã pe urmele lor bizantinii. El începu apoi numaidecât luptele de frontierã în care loan Tzimiskes se acoperi de glorie. Dar steaua Hamdanidului de Alep începuse a apune. El cãzu bolnav si aceasta îi paraliza în parte actiunea. Insurectia unui vestit locotenent al sãu, foarte ambitios, atacurile din partea Cãlifarului din Bagdad, îi dãduserã de lucru, în timp ce Tzimiskes câstigã mari biruinte asupra trupelor arabe în Cilicia.
Luptele acestea cu emirul de Alep nu sfârseau niciodatã. tinuturile lui trebuiau cucerite definitiv, pentru ca imperiul sã aibã liniste. Aceasta îl hotãrî pe Nikephoros la noua sa expeditie. El porni, în primãvara anului 964 din Constantinopol, în fruntea trupelor pe care toatã iarna le instruise, însotit de împãrãteasã si de cei doi basileis. Imensul cortegiu strãbate Asia Micã, de la Pylae, în golful Nicomediei, pânã la Caesarea Cappadociei, locul de întâlnire al themelor asiatice, de unde calea pornea direct cãtre Cilicia, prin Portile-Ciliciei, trecãtoare vestitã a Muntelui Taurus. La intrarea acestei trecãtori, pe pãmântul Cappadociei, se ridicã un puternic castron, Drizibion. Aici îsi lãsã împãratul pe Theophano si copiii, pentru a nu-i expune pe pãmântul dusman, iar el trecu, în iulie 964, cu numeroasele sale trupe, în Cilicia.
444

Ca si în campania precedentã, bizantinii furã pretutindeni biruitori. Anazarbos, Adana si numeroase castele vecine sunt luate cu asalt. Armatele trec apoi în Siria, unde castelul Issos, portul întãrit Rhosos de lângã Portile Siriei cad în mâinile bizantinilor. Campania se încheie în apropierea iernii si împãratul îsi duce trupele în cantonamentele sale de iarnã, la hotarele Cap-padociei. în asteptarea primãverii, pentru a-si relua ostilitãtile, Nikephoros ar fi trimis califului Muthi din Bagdad o provocare în versuri, plinã de insulte si amenintãri, compusã de un renegat arab. Califul îi rãspunde tot în versuri, înfruntându-1 pe basileu pentru desartã lui mândrie si însiruindu-i multimea biruintelor arabe, discutând apoi cu el asupra lui lisus si Mohamed. Scrisoarea, compusã de un învãtat de la curtea califului, nu e lipsitã de calitãti literare113. Dar autenticitatea acestei scrisori e pusã la îndoialã astãzi, iar forma pe care o are nu se potriveste cu firea serioasã a lui Nikephoros.
în iarna anului 964-965, pe care Nikephoros o petrece cu trupele sale în Cappadocia, imperiul adaugã o nouã biruintã mare asupra dusmanului sãu asiatic: insula Cypru fu smulsã din mâinile arabilor, care o stãpâneau de la începutul cuceririlor lor, de mai bine de trei veacuri. Cucerirea aceasta se datorã patriciului Niketas Chalcutzes, care comandase expeditia. Insula va rãmâne de acum în mâinile bizantinilor, organizatã ca „themã", si ocupatã de o garnizoanã puternicã.
113 în traducere la G. Schumberger, Nicephore Pbokas, p. 427-435. si, cum observã Dolger, e mai degrabã un exercitiu poetic al unui arab, D Iger, Regesten, I, nr. 701 (p. 90).
445
NICOLAE   BANESCU
în primãvara anului 965, Nikephoros reia ostilitãtile împotriva emirului de Alep. Armata care opereazã acum e foarte mare. Arabii stãpâneau încã în Ci-licia douã cetãti puternic întãrite: Tarsos si Massissa, vechea Mopsuestia. Pentru stãpânirea definitivã a acestei provincii, amândouã cetãtile trebuiau neapãrat cucerite. Nikephoros se îndreptã asupra Massissei, trimitând un corp de trupã, sub conducerea fratelui sãu Leon, ca sã învãluie Tarsos, spre a face cu neputintã orice încercare de a veni în ajutorul celei dintâi. Asediul Massissei, cetate dintre cele mai tari, fu încununat de izbândã. Ea cãzu la 15 iulie 965. Populatia scãpatã din mãcel fu strãmutatã pe pãmânturile imperiului. Tarsos urmã curând dupã aceea. Blocatã din toate pãrtile, decimatã de foamete, cetatea se predã si împãratul puse conditia crudã obisnuitã în acele timpuri: iesirea tuturor locuitorilor, si trecerea lor în Siria.
Rând pe rând, cad apoi toate celelalte fortãrete în mâinile bizantinilor. Un strateg se instaleazã la Tarsos, câte un patrikios ca guvernator la Massissa si Adana.
în toamna anului 965, Nikephoros se întoarse în sfârsit, triumfãtor, încãrcat de bogate si numeroase prãzi, în Capitala pe care o pãrãsise de aproape doi ani. Curând dupã aceasta se începurã negocieri pentru rãscumpãrarea si schimbul prizonierilor, între emir si împãrat. Dar ostilitãtile se reiau aproape îndatã. Nikephoros porneste în 966 o nouã expeditie, care fu mai mult o expeditie ele pradã în stil mare.
Atacurile se îndreaptã acum împotriva cetãtilor Me-sopotamiei, de unde trec apoi în Siria, pustiind cu repeziciune pe o mare întindere.
446

în ianuarie 967, marele dusman al bizantinilor, Seif Eddauleh, unul din cei mai însemnati oameni ai timpului sãu, muri, în vârstã numai de 54 de ani, dupã o zbuciumatã viatã de necurmate rãzboaie si violente emotii. Urmasul sãu fu Saad Eddauleh, singurul fiu în viatã al Hamdanidului.
Nikephoros se întoarse, în iarna anului 966, la Con-stantinopol, unde popularitatea de care se bucurase începe acum a scãdea repede.
Pentru a-si putea întretine armatele, pentru purtarea uriaselor sale expeditii militare, el covârsi populatia de impozite grele, pricinuind nemultumirea tuturor claselor sociale. Mãnãstirile, prin mãsurile ce le luase împotriva lor, îl urau de asemenea. Ceea ce spori încã nemultumirea clerului fu hotãrârea lui Nikephoros de a supraveghea numirea episcopilor, rezervându-si dreptul de a-i alege dintre candidatii prezentati de Sinod. O altã mãsurã a lui Nikephoros, prin care acesta cerea sã se onoreze ca martiri soldatii cãzuti în luptele împotriva necredinciotilor, stârni o energicã opozitie a clerului, în frunte cu Polyeuctos. Cronicile vorbesc si de o depreciere a monedei bizantine, fãcutã de împãrat cu scopul de a-si mãri veniturile. El emise o nouã nomisma, cu o greutate mai micã (tetarteron) fatã de vechea nomisma, moneda de aur care îsi pãstra greutatea. Fiscul nu primea, la perceperea taxelor, decât pe cele cu greutatea mare, în plãtile ce le fãcea însã el, se folosea de monedele cu greutate micã"4, în sfârsit, protectia deosebitã ce o întinse asupra soldatilor, lãsând adesea nepedepsite vexatiunile de tot felul pe care acestia le aduceau populatiei civile, era încã o
114 Cedrenos, ed. Bonn, p. 369.
447
l

pricinã de nemultumire generalã în imperiu si mai cu seamã la Constantinopol.
Toate acestea fãcurã sã scadã repede simpatia mare de care împãratul se bucurase la începutul domniei. Miscãrile populare, care nu se mai vãzuserã de multi ani la Constantinopol, izbucnesc acum violent, în anul 967 împãratul e insultat si atacat de multime pe ulite, în timpul unei procesiuni solemne (prbkenson).
în fata acestor grave simptome, împãratul, îngrijorat, temându-se de populatia agresivã a Capitalei, luã mãsuri de sigurantã si fãcu sã se ridice un zid în jurul Palatului Sacru, despãrtindu-1 astfel de restul orasului. Apoi întãri în chip deosebit palatul de la Bucoleon, portul imperial de la Marmara, fãcând din acest palat o adevãratã fortãreatã.
3- Luptele cu bulgarii
Imperiul bulgarilor, care amenintase sub Simeon atât de serios existenta vechiului Imperiu bizantin, era acum, sub Petru, cu totul slãbit. Bizantinii, dupã obiceiul lor, plãteau o sumã anualã bulgarilor, care se îndatorau în schimb a-i împiedica pe maghiari de a trece Dunãrea si a merge, dupã pradã, pânã în provinciile grecesti.
Nikephoros, care obtinuse strãlucite izbânzi împotriva arabilor din Asia, urmãrind o restaurare a vechilor frontiere, se gândi a se folosi de slãbiciunea în care se aflau acum bulgarii, pentru a sfãrâma si stãpânirea lor, atât de incomodã pentru imperiu. Statul lor luase, din timpul lui Simeon, o mare întindere, în paguba Bizantului, în Balcani. Pretextul pentru a se rupe îndelungata pace cu bulgarii se aflã usor. împãratul îi
448

învinui pe bulgari cã nu-si observã îndatoririle, ungurii pãtrunzând de mai multe ori în tinuturile bizantine. Petru rãspunse sovãitor, scuzându-se cã nu se poate expune împotriva unui vecin atât de primejdios pe care-l are în spate. si când ambasadorii sãi venirã, în 967, la Constantinopol, pentru a reclama „tributul", Nikephoros îi insultã violent, în fata Curtii întregi, socotind cã o decãdere pentru romani sã plãteascã tribut acestui popor de cersetori115. Cubicularii îi bãturã apoi si-i expediarã la Preslav. Dupã toate acestea Nikephoros, pentru a nu-i da timp tarului sã se pregãteascã, porneste cu ostirea asupra lui, cuprinse cetãtile de la sud de Rhodopi si se întoarse apoi, nu se stie de ce, la Constantinopol. Fie cã se temu a se expune în pãsurile grele ale Balcanilor, fie cã situatia în Siria chema iarãsi atentia sa, împãratul se retrase si cãutã atunci a-i zdrobi pe bulgari cu ajutorul vreunui popor strãin, pe care diplomatia bizantinã se pricepea atât de bine sã-1 câstige pentru cauza pe care ea o urmãrea. Nikephoros se întoarse cãtre rusi, poate fiindcã se temea mai putin de ei, fiind mai depãrtati de imperiu, împãratul, pregãtindu-se pentru a se întoarce la luptele sale din Siria, trimise în aceastã însemnatã misiune, la Kiev, pe un grec din Cherson, patriciul Kalo-kyres, fiul cãpeteniei (Ttpctne'ucov) din acea îndepãrtatã colonie bizantinã. Sviatoslav, tânãrul fiul al tarinei116 Olga, se convinse îndatã de perspectiva frumoasã a acestei expeditii, în august 967, rusii varegi debarcarã undeva mai sus de Gurile Dunãrii si, în câteva zile,
115 Leo Diaconus, p. 61-62 (Bonn).
116  [Desigur cã, printr-o inadvertentã, cneaghina Olga e numitã aici „tarinã"].
449
NICOLAE   BANESCU
toatã Bulgaria de Nord cãzu în mâinile lor. Nicãieri bulgarii nu puturã rezista sãlbaticilor luptãtori ai Nordului. Dîrstor si toate cetãtile dunãrene sunt cucerite; Preslavet, la rãsãrit de Tulcea de azi, a fost, în aceastã fulgerãtoare expeditie, baza de operatii a lui Sviato-slav. tinuturile de miazãnoapte ale Bulgariei furã pustiite cumplit de furioasele bande ale nãvãlitorului. Nefericitul tar se închide în Capitala sa, Preslava cea Mare.
în lipsa lui Sviatoslav si a rãzboinicilor de elitã pe care acesta îi luase cu sine, pecenegii se aruncarã la rândul lor asupra tãrii rusilor si împresurarã Kievul, în fata acestei primejdii, Sviatoslav se întoarce la Kiev si, pãtrunzând adânc în tinuturile pecenegilor, îsi asigurã frontierele împotriva lor. Dar îndatã ce primejdia aceasta fu înlãturatã, Sviatoslav îsi întoarse iarãsi privirile cãtre Dunãre, atras de bogãtia locuitorilor ce aflase în acele pãrti. Gândul sãu era de a cuceri pentru el Bulgaria, de unde avea apoi sã meargã asupra Imperiului bizantin. Trimisul lui Nikephoros nu era strãin de aceste îndrãznete planuri. El îl convinsese pe Sviatoslav sã cuprindã tinuturile bulgare unde avea sã se aseze apoi, si sã-1 ajute pe el a se urca pe tronul Bizantului, fãgãduindu-i în schimb mari avantaje.
Nikephoros, întelegând acum ce mare gresealã fãcuse, aducând la hotarele imperiului acest dusman cu mult mai primejdios si mai puternic decât bulgarii, poate informat de trãdarea lui Kalokyres, îsi schimbã îndatã atitudinea. O ambasadã e expediatã de lângã tarul Boris II, care-i urmase lui Petru (f 30 ian. 969), pentru o aliantã, propunându-se cãsãtorirea printeselor bulgare cu printii imperiali (Dolger, Regesten, I, nr. 718, p. 92).
450

în vara anului 969 Sviatoslav apãrea din nou, cu temutele sale trupe, pe tãrmurile Dunãrii. Sviatoslav cuprinde îndatã toatã tara, pânã în Balcani, cei doi mostenitori ai tronului (Boris al Il-lea si Roman, trimisi de la Bizant pentru a urma la domnie tatãlui lor în Bulgaria), cad în mâinile sale. în primãvara anului urmãtor va trece Balcanii, aruncându-se asupra Thraciei, venind prin urmare în ciocnire cu Imperiul bizantin. El va întâlni în calea sa un adversar de talia sa, pe loan Tzimiskes, urmasul lui Nikephoros. O luptã uriasã se va da acum între cele douã natii, pânã când imperiul va izbuti în cele din urmã sã iasã biruitor si asupra acestui nou dusman.
4. Conflictul cu Otto I. Luptele din Italia
Nikephoros se îngriji si de stãpânirea bizantinã, amenintatã acum si în Occident.
în vremea în care Nikephoros îsi desfãsura campania sa în Asia, imperiul avu sã sustinã lupte grele împotriva arabilor africani, care îl atacau în posesiunile sale din Italia meridionalã si Sicilia. Am vãzut progresele cuceririi arabe în acele pãrti, încã înainte de venirea la tron a lui Nikephoros. Sicilia era acum toatã în mâinile lor, afarã de o puternicã fortãreatã, Rametta, aflatã la o micã distantã de Messina. în aug. 963, câteva zile dupã încoronarea lui Nikephoros, arabii hotãrâti sã sfârseascã si cu acest mic oras crestin, apãrurã sub zidurile sale si începurã asediul. Nikephoros, în fata dezastrului din Sicilia, hotãrî a trimite acolo o puternicã expeditie care sã ajute nefericita insulã pierdutã si sã mântuie garnizoana eroicã din Rametta. Flota de ajutor sosi abia în cursul anului 964. Corpul expeditionar era comandat de patriciul Manuel, un
451

vãr al împãratului, iar flota de eunucul Niketas Proto-spatharios, un om erudit, dar incapabil de o actiune militarã superioarã. Dupã ce debarcã în Sicilia si repurta câteva succese, Manuel se avântã imprudent, în locurile înguste, asupra arabilor pentru a veni în ajutorul Ramettei. Armata bizantinã e zdrobitã, dupã o luptã înversunatã corp la corp. Manuel însusi cade, dupã o apãrare eroicã. Iar flota, când porni, mai târziu, din portul Rhegium, pentru a merge la Constantinopol, fu atacatã de escadra africanã si sfãrâmatã. Niketas cãzu prizonier, petrecând la Curtea califului fatimit doi ani, pânã când va fi rãscumpãrat de Nikephoros.
Nefericitii locuitori din Rametta rezistau încã în pozitiile lor tari, în primele zile ale anului 965. Când arabii se convinserã cã rezistenta lor ajunsese la capãt -foametea fãcuse din acesti bravi apãrãtori niste adevãrate spectre - dãdurã asaltul viguros. Ei pãtrunserã în cetate si-i exterminarã pe luptãtori pânã la unul.
Imperiul fu prin urmare mai putin norocos în Apus. Nikephoros va încheia, în 967, o pace definitivã cu Fatimidul din Kairuan. Bizantinii si arabii fatimiti erau deopotrivã interesati în aceastã pace, în fata progreselor necontenite ale lui Otto I, care îi ameninta si pe unii si pe altii, în posesiunile ,lor din Italia si Sicilia.
în Germania domnea, de vreo treizeci de ani, vestitul Otto I, al doilea suveran al Casei de Saxonia117, încoronat rege la 936. El sfãrâmase puterea regelui Ita-
117 Cel dintâi fusese Henric de Saxonia, urmând lui Conrad de Franconia, ales dupã stingerea dinastiei Carolingienilor. Otto îi aduce la ascultare pe toti ducii, asigurând unitatea monarhiei germane. El trece si în Italia, unde papalitatea se zbãtea în mare anarhie.
452

Hei (Longobardiei, cum se zicea atunci) Berengar II si se încoronase împãrat, la Roma, în 962 (2 februarie). Toatã partea de nord si de mijloc a peninsulei era în stãpânirea sa. Ducele de Capua, Pandulf „Cap de Fier" trecuse de partea sa, sustinându-1 cu trupele, în luptele purtate. Ceilalti printi longobarzi, din Beneventsi Salerno urmarã îndatã exemplul sãu, rupând legãturile lor cu Bizantul si recunoscând autoritatea lui Otto. Fiul acestuia, Otto II, fusese încoronat de papã în ziua de Crãciun a anului 967. Prin aceasta, marele împãrat german îsi urmãrea gândul sãu de a-si asigura Imperiul german în Italia pe multã vreme118.
118 L.M. Hartmann, Gesch, Italiens im Mittelalter, IV, Bd., 1. Hãlfte, Gotha, 1915, p. 21-23.
Otto I a restaurat puterea monarhicã în Germania.
Ultimii Carolingieni si primul lor urmas, Conrad de Franconia, lãsaserã tara în mare anarhie. Popoarele dinlãuntrul hotarelor ei începuserã a se despãrti unele de altele, constituind adevãrate state cu caracterul lor propriu. La Nord era Saxonia, care dãduse atâta de lucru lui Carol cel Mare, rãmasã în parte pãgânã, se deosebea prin caracterul sãu de asprime extremã. Bavaria avea o dinastie de duci nationali. La Dunãrea de sus si la Rhinul superior si de mijloc poporul alaman sau „suab" se prezenta ca popor deosebit, îsi dãduse un duce. Franconia avea si ea un duce („francii de Est") la începutul secolului X; el primi în 911, când se stinse ultimul carolingian, coroana regalã. Lotharingia, unde erau Francii din Valea Mosellei si Meusei, numitã dupã Lothar II, nepotul lui Ludovic cel Pios, se dezvoltase într-un stat.
Rolul de a pune capãt acestei anarhii reveni Saxoniei. La moartea lui Conrad de Franconia (918), fu ales în locul sãu ducele Henric de Saxonia. Murind în 2 iulie 936, fu ales fiul sãu Otto, de 24 ani. O delegatie de printi si seniori ratificã la Aix-la-Cha-pelle, vechea capitalã carolingianã, aceastã alegere a primilor electori. El impuse autoritatea regalã în Bavaria, în Franconia, în
453

Dar pentru realizarea acestui gând ambitios, el trebuia sã smulgã Sicilia arabilor si sã câstige si posesiunile bizantine ale Italiei meridionale, Apulia si Cala-bria. Interesul sãu cerea ca sã se înteleagã cu bizantinii, de la care nãdãjduia sã obtinã usor aceste posesiuni ale lor, atât de îndepãrtate de ei, pentru ca sã poatã întreprinde, cu ajutorul lor, actiunea împotriva arabilor Mediteranei. Un mijloc pentru a intra în stãpânirea posesiunilor bizantine i se pãru a fi traditionala politicã matrimonialã. O printesã bizantinã putea aduce drept zestre fiului sãu cele douã „theme" bizantine ale Italiei sudice. Bizantul avea însã de astã datã un suveran energic, hotãrât a-si apãra cu toatã puterea drepturile. Nikephoros, absorbit cu luptele sale uriase din Asia, asistase neputincios la întinderea puterii lui Otto în Italia. El nu putea fi linistit de aceastã agresiune în domeniile la care imperiul nu re-
Lotharingia. Interveni apoi în luptele din Franta, impunând vointa sa. La 955 el repurta o victorie decisivã asupra ungurilor, care nãvãliserã în numãr considerabil în Bavaria. La Lechfeld, aproape de Augsburg, ei furã zdrobiti, în fine, el intrã si în Italia, unde erau 3 state: la nord cel longobard, cu capitala Pavia, la sud Italia bizantinã, între ele Roma si provincia romanã, unde papalitatea cãzuse în dependenta unei aristocratii ambitioase si tulburãtoare. Otto supune Lombardia si în 95^7 e recunoscut rege de Italia. La apelul papei loan XII, trecea în august 961 Alpii, venea la Pavia, unde era aclamat rege al Italiei, apoi intra în Roma, unde la 2 februarie 962 era încoronat de suveranul pontif s\ salutat de asistentã ca „împãrat si august'. Imperiul era restaurat. L. Halphen, Les barbares. Des grandes invasions aux conquetes turques du XF siecle. In col. Peuples et civilisations. Hist. generale par L. Halphen et Philippe Sagnac, IVe ed., Paris, 1940, livre II, chap. VIII (Otton le Grand et la restauration de l'empire d'Occidenf).
454

nuntase formal niciodatã, încoronarea lui Otto la Roma era un act de violentã, titlul de împãrat pe care acesta si-1 luase, o curatã uzurpare, el fiind o proprietate exclusivã a urmasilor lui Constantin cel Mare. Defectiunea printilor longobarzi, toti vasali ai Imperiului bizantin, era încã o loviturã pe care un om ca Nikephoros n-o putea uita lesne.
Dupã întoarcerea sa biruitoare din Asia, împãratul se pregãti prin urmare a interveni pentru apãrarea drepturilor sale în Italia, în fruntea unei numeroase armate, el se îndreptase în 967 spre Apus, cînd un sol al lui Otto, venetianul Dominicus, îl întâmpinã în Macedonia. El era însãrcinat a cere pentru Otto II mâna fiicei lui Romanos II, Theophano. Trimisul lui Otto pare cã izbuti a potoli mânia lui Nikephoros, asigu-rându-1, în numele stãpânului sãu, de posesiunea teritoriilor care tineau de imperiu, cãci Nikephoros se întoarse atunci la Constantinopol. Rezultatul ambasadei lui Otto nu-1 multumi însã pe acesta; el nu obtinuse alianta pe care atât de mult o dorea. Aceasta îl hotãrî pe Otto la actiune. O ambasadã venise din partea lui Nikephoros, dar ea nu aducea nimic mai mult.
Otto atacã atunci posesiunile bizantine, în manie 968 el asedia Bari, capitala stãpânirii grecesti în Italia sudicã. Dar se înselase în privinta acestei cetãti, una din cele mai puternice ale Italiei, si întreprinderea sa se frânse de apãrarea eroicã a bizantinilor. Otto se pare cã n-avea cu el o armatã numeroasã si, dupã o lunã de lupte zadarnice, el trebui sã ridice asediul.
Neizbânda aceasta îl fãcu sã se întoarcã iarãsi la proiectul de a obtine provinciile bizantine prin cãsãtoria fiului sãu cu o printesã de la Constantinopol. Liut-prand, episcopul Cremonei, care fusese odatã la Con-
455

stantinopol, ca trimis al regelui Berengar pe lângã Constantin VII Porphyrogennetos si care avusese acolo o primire din cele mai bune, se oferi de data aceasta a negocia, pe lângã noul împãrat bizantin, cãsãtoria doritã de Otto. El fu atunci însãrcinat cu aceastã delicatã misiune si raportul pe care-1 fãcu suveranului sãu, asupra misiunii acesteia, ni s-a pãstrat, desi nu în întregime. El este unul din cele mai pretioase documente asupra epocii lui Nikephoros Phokas si ne dã unele amãnunte însemnate asupra domniei acestui împãrat119.
Povestirea lui Liutprand1281 este, desigur, exactã, evenimentele sunt însemnate în mod precis. Aprecierile lui cu privire la bizantini nu pot fi crezute însã în litera lor. Vremurile lui Constantin VII trecuserã, si, la Curtea lui Nikephoros, solul lui Otto nu mai putu afla primirea plinã de atentie de odinioarã, împãratul de acum, pornit împotriva suveranului german, vãzu în solul acestuia un dusman, un spion si îl primi ca atare. Liutprand fu tinut câteva luni într-o adevãratã captivitate la Constantinopol, pãzit de o gardã, neputând iesi din casa în care fusese internat, decât atunci când era invitat la vreo receptie ori banchet, unde era umilit, ori când era chemat în vreo audientã, pentru tratarea chestiunilor care fãceau obiectul soliei sale. Episcopul de Cremona se rãzbunã pentru toate aceste umilinte pe care le suferi, zugrãvindu-ne în cele mai negre culori pe împãrat, Curtea si poporul sãu.
Naratiunea sa începe din momentul intrãrii sale în Constantinopol, în ziua de 4 iunie 968. Fãrã nici o receptie, dupã ce trebui sã astepte cu însotitorii sãi pânã
E publicat la un loc cu Cronica lui Leo Diaconus, ed. Bonn.
456

seara, în ploaie, la Poarta de Aur, fu condus pe jos, la „Palatul de Marmurã", departe de Palatul Sacru, unde li se puse gardã, neputând iesi fãrã o autorizatie formalã. Douã zile dupã aceea, Liutprand obtinu o audientã. Dar, împotriva asteptãrilor sale, nu fu adus dinaintea împãratului, ci a fratelui acestuia, curopalates Leon. Discutia fu violentã. Leon protestã împotriva titlului de împãrat (6cccn?iL"D<;) pe care si-1 luase Otto, si care era rezervat numai suveranului bizantin, nerecu-noscând lui Otto decât titlul de rege (pf|^). în ziua urmãtoare, 7 iunie, ambasadorul lui Otto era adus în fata împãratului. Episcopul ne schiteazã portretul fizic al împãratului cu o vãditã exagerare: urât, scurt, cu capul mare si ochii mici, de sobol, cu barbã scurtã si asprã, deasã si cãruntã, cu pielea neagrã ca un etiopian, încât n-ai dori sã-1 întâlnesti noaptea (cui per mediani nolis occurrere noctem); avea pântecele mare si picioarele foarte scurte, în ce priveste calitãtile sale morale, episcopul îl gãsea „viclean ca o vulpe si mincinos ca Ulysse". Comparând acest portret cu acela schitat de Leon Diaconul, îl gãsim, în liniile sale mari, exact; dar se recunoaste exagerarea voitã a solului jignit. Nu putem intra în amãnuntele acestei audiente. Nikephoros îi blama energic lui Otto faptele sale recente din Italia, invazia în teritoriile sale, si-i imputã faptul cã-1 trimite acum pe episcop ca spion. Liutprand cãutã sã-1 apere cu voiciune. tinuturile italiene ocupate de Otto, - pretinse de împãrat, nu tin de imperiu, iar Calabria si Apulia sunt o sarcinã pentru bizantini si e în interesul lor sã se desfacã de ele; Liutprand expune în acest scop obiectul de cãpetenie al misiunii sale: legãturile de cãsãtorie proiectate. Nikephoros, iritat, întrerupe audienta, trebuind sã ia
457
NICOLAE   BANESCU
parte la procesiunea TCpoLA.e"Ucnc, care avea loc, fiind în ziua aceea sãrbãtoarea Rusaliilor. Liutprand ia parte la aceastã procesiune, pe care ne-o descrie fãcând ironii pe socoteala ei. Multimea îngrãmãditã de la Palat pânã la Sfânta Sofia, pe marginile drumului, pentru a-1 aclama, cei mai multi desculti, poate — zice el — pentru a împodobi mai bine acea Sfântã procesiune. Demnitarii, optimates, îmbrãcati cu tunici mari aproape sfâsiate de marea lor vechime — magnis et nimia ve-tustate rimatis tunicis erant induti. Ornamentele imperiale purtate de Nikephoros îl deformau. La aparitia lui, aproape târându-se, quasi reptans - psaltii intonarã aclamatiile, jroAAcc LTT|. Mândru de acele mincinoase cântece, intrã în Sfânta Sofia, cei doi stãpâni adevãrati împãrati veneau la o mare dinstantã de „dânsul". El participã apoi si la banchetul dat de împãrat, asezat departe, în chip umilitor, nu cum i s-ar fi cuvenit ca sol al împãratului german, la loc de onoare.
împãratul aflã si acum prilej de a-1 insulta pe suveranul sãu, batjocorindu-i puterea militarã si amenin-tându-1 cu flota puternicã a Bizantului.
Ambasadorul fu apoi închis din nou în locuinta sa, unde suferea cumplit, din lipsa oricãrui confort. El scrie lui Leon, si se rugã sã se sfârseascã negocierile pentru care venise, sau sã-i dea voie sã plece. Dupã o lungã asteptare, Leon îl primi din nou într-o audientã la care asistau alti doi înalti demnitari palatini. La propunerea de cãsãtorie, asprul curopalates îi spuse cã e o îndrãznealã sã se cearã o porphyrogennetã de sotie pentru un barbar120.
120 inaudita res est. ut Porphyrogeniti, Porpbyrogenita hoc est, in purpura nati filia,  in purpura nata, gentibus misceatw.
458

Totusi, pentru ca lucrul acesta sã se facã, Otto trebuia mai înainte sã renunte la toate uzurpãrile sale din Italia; sã elibereze Roma, principii de Benevent si Ca-pua, „odinioarã servii Sfântului nostru imperiu", sã fie redati servitutii de dinainte.
în ziua de 29 iunie, sãrbãtoarea Sf. Apostoli, ambasadorul luã parte la ceremonia religioasã si la banchetul care avu loc în palat. De data aceasta ambasadorii tarului bulgar Petru furã asezati înaintea lui si Liut-prand, socotind ca o mare insultã faptul de a-i trece înainte pe acesti barbari grosolani, „cu capul ras" si încinsi în lanturi de aramã, pãrãsi masa. Zadarnic încercã Leon Curopalates si Simeon, protoasecretis, sã-1 convingã cã tratatele pe care le poartã imperiul cu bulgarii îi îndatoreazã la aceastã atentie fatã de solii lor, Liutprand nu vru sã sufere aceastã insultã. El este pus atunci sã mãnânce cu oamenii de serviciu. O satisfactie îi dãdu Nikephoros, care avu grijã sã-i trimitã din mîncãruri din care luase el - o mare atentie, pe care episcopul o aminteste cu multumire.
Dupã opt zile, el lua parte iarãsi la un ospãt împãrãtesc, discutând de astã datã teologie cu patriarhul Polyeuctos.
Câteva sãptãmâni mai în urmã, episcopul, bolnav de atâta asteptare si rãu tratament, obtinu încã o audientã la Nikephoros la Pegai. Acesta îi fãcu violente mustrãri cu privire la uzurparea titlului de împãrat de cãtre Otto, cu privire la actiunea acestuia în posesiunile bizantine din Italia. Utraque non sunt ferenda. O flotã pornea în iulie, pentru a duce trupe de întãrire în Italia, unde Nikephoros organizã rezistenta împotriva
459
NICOLAE   BANESCU
germanilor. Liutprand vãzu aceastã flotã, de pe acoperisul închisorii sale.
Nikephoros se pregãtea sã porneascã iarãsi în expeditie, în Asia, împotriva arabilor. La 20 iulie, înainte de a porni, îl cheamã din nou pe Liutprand dinaintea sa. împãratul se plânse iarãsi de perfidia lui Otto. La sfârsit, îl anuntã pe Liutprand, spre marea sa bucurie, cã va putea pleca, pentru a duce rãspunsul sãu suveranului german.
In ziua de 22 iulie, Nikephoros iesea cu pompã din Capitala sa, pentru a lua comanda armatelor din Asia. în palatul Bryas, de pe tãrmul asiatic, el îl primi pentru ultima oarã pe solul lui Otto, pe care îl concedie apoi definitiv, înainte de aceasta îl opri la masã si acolo întrebã dacã stãpânul sãu are în parcurile lui asini sãlbatici, onagri. Spunându-i cã Otto are toate animalele, afarã de onagri, - „du-te îi zise Nikephoros, în parcul nostru, si te vei minuna de mãrimea lui si de mãgarii sãlbatici".
Nefericitul Luidprand, care se pregãtea de plecare, fu tinut încã o bucatã de vreme la Constantinopol sub cuvânt cã piratii arabi cutreierã Marea Egee, iar calea pe uscat e primejduitã de incursiunile ungurilor. Spre nenorocul sãu, o ambasadã a papei loan al XlII-lea aduse în acest timp o scrisoare a acestuia, insultãtoare pentru bizantini: papa îl intitula pe Otto împãrat august al romanilor. Scrisoarea fu expediatã lui Nikephoros, de la care se asteptã rãspunsul, iar legatii papei furã aruncati în închisoare, în septembrie sosi rãspunsul împãratului si atunci, în ziua de 17, Liutprand fu chemat în fata lui Christophoros, eunucul care avea, în lipsa lui Nikephoros, conducerea afaceri-
460

lor. întrevederea fu violentã, amenintãri se schimbarã între ambele pãrti.
Ambasadorul putea, în sfârsit, sã plece. Vamesii imperiali îi revizuirã bagajele si-i oprirã cinci bucãti de purpurã de mare pret, sub cuvânt cã sunt mãrfuri oprite (Ka>A/u6p.eva), care nu puteau fi folosite de natiile barbare. Episcopul protestã energic, amintind cã nu fusese astfel tratat pe vremea lui Constantin VII, desi venise ca ambasador al unui print, nu ca acum, din partea unui puternic împãrat, si fiind atunci un simplu diacon, nu episcop; el jurã cã Nikephoros în audienta de la Bryas îi dãduse voie de a cumpãra asemenea stofe pentru biserica sa din Cremona si invocã mãrturia fratelui împãratului, Leon, si a altora care fuseserã de fatã. Cu toatã interzicerea aceasta, adaugã Liutprand, negutãtorii din Venetia si Amalfi duc aceste mãrfuri în Italia. Dar functionarii împãrãtesti furã neînduplecati. Rãspunserã cã vor îngriji sã punã ordine în aceastã privintã, iar cât pentru Constantin VII, pe care ambasadorul lui Otto îl invoca în favoarea sa, oamenii împãrãtesti îi spuserã cu cruzime cã acela era un suveran pacific, care stãtea închis în palatul sãu si prin asemenea apucãturi doritor de a-si face amici (homo lenis, in palatio manens pei*petuo, huiusmodi rebus amicas sibi nationes effecerai); Nikephoros însã e un om cu mâna iute, rãzboinic, care urãste palatul ca ciuma si nu tine sã-si facã prin bani natiile strãine prietene, ci sã le supunã prin teroare si sabie. („Nicephorus vero Basileus, homo Ta%"5%Etp, id est militae deditus, palatium, ceu pestem abhorret... qui non pretio sibi gentes amicas, sed terrore el gladio sibi subditas facit").
461
NICOLAE   BANESCU
în sfârsit, i se încredintarã lui Liutprand douã scrisori: una pentru Otto, un chrysobullion, scrisã în litere de aur si semnatã cu chinovar (rosu) de mâna lui Nikephoros, pecetluitã cu marea pecete de aur; alta, un argyrobullion, scrisã în litere de argint si pecetluitã cu o bulã de metal, destinatã papei si semnatã de fratele împãratului, Leon Curopalates, ca semn al dispretului fatã de Pontiful Romei.
Dupã atâtea peripetii, în ziua de 2 octombrie 968, Liutprand iesea din Capitala „altã datã bogatã si înfloritoare" (ax illa quondam opulentissima et florentissi-md), iar acum „fometoasã, sperjurã, mincinoasã, vicleanã, rapace, cupidã si avarã, trufasã" {nune famelica, periura, mendace, dolosa, rapace, cupida, avara, cenodoxa civitate), luând calea de uscat, - de teama, poate, a piratilor arabi. El se rãzbunã pentru toate vexatiile îndurate, scriind pe zidul locuintei sale si pe masa de lemn 19 hexametre în care-si vãrsã ura împotriva lui Nikephoros si pe care a avut grijã sã ni le transmitã.
El ajunse la Naupaktos, la intrarea golfului de Co-rinth, dupã 49 de zile de cãlãtorie. Acolo se îmbarcã si oprindu-se la Leukãs, unde se plânge de primirea brutalã ce-i fãcu episcopul, un eunuc, care i se plânse de impozitul greu ce trebuie sã-1 plãteascã lui Nikephoros. De acolo se opri la Coryphos (numele nou al vechii Corcyra)121, unde suferi multe neplãceri de la strategul themei celor 7 insule. De aici atinse în fine tãrmurile Italiei.                                        -.•,          ;
Corfu.
462

Misiunea lui Liutprand nu izbutise, înainte de întoarcerea sa, Otto, care a trebuit sã afle de întãririle trimise în iulie în Italia bizantinã, luase ofensiva în sudul peninsulei, pentru a cuceri cu armele ceea ce încercase a obtine pe cale de întelegere. Trupele lui Otto rãmân pe teritoriul bizantin pânã la sfârsitul lui aprilie 969- Ele cuceresc o multime de orase întãrite din interiorul tãrii, devastând tinuturile. La sfârsitul lui aprilie 969, nu se stie din ce cauzã, Otto se retrase în nordul Italiei. Luptele împotriva bizantinilor furã urmate ele printul de Capua, Pandulf. La asediul cetãtii Bovino, fu biruit de bizantini si cãzu prizonier. Patriciul Eugenios, comandantul fortelor imperiului, îl trimise la Constantinopol. Armata bizantinã atacã apoi Capua si Beneventum, fãrã a le putea lua. Luptele se întoarserã apoi în favoarea germanilor, rezultatele câstigate de acestia furã cu toate acestea nule: bizantinii îsi pãstrarã toate teritoriile lor.
5. Ultima expeditie a lui Nikephoros în Asia
Luptele din Siria. Am vãzut cã împãratul iesise în iulie 968, din Capitalã, pentru a porni iarãsi, cu trupele din Asia, împotriva arabilor, în urma expeditiei anterioare, Cilicia intrase în stãpânirea imperiului, clar Siria se gãsea din nou în mâinile urmasului marelui Hamdanid. Câtã vreme Antiochia si Alep erau stãpânite de arabi, linistea Asiei Mici nu putea fi asiguratã. Pentru aceea, aceste douã orase formeazã acum obiectivul de cãpetenie al campaniei. Nikephoros se îndreptã mai întâi, cu toate fortele sale, asupra Alepu-lui. O primã ciocnire de avangardã, la nord de oras,
463

se sfârseste cu biruinta bizantinilor. Cu tot acest succes, Nikephoros nu merge asupra puternicei cetãti: lãsând-o la stânga drumului sãu, el se coboarã cãtre Liban: Hamah, puternicã cetate, cade în mâinile sale si e prefãcutã în cenusã; apoi Homs, vechea Emesa, are aceeasi soartã. Dupã ce pustieste tot acest vast platou al Siriei nordice, Nikephoros trece Libanul si pentru întâia oarã de atâta vreme armatele imperiului se revarsã asupra oraselor bogate ale Feniciei. Giaba-lat, vechea Cabala, Arca, la rãsãrit de Tripolis, sunt luate cu asalt. O pradã imensã cacle în mâinile bizantinilor, o multime de alte cetãti sunt cucerite pe rând (Hierapolis, Laodicea), în aceastã fulgerãtoare expeditie. Apoi Nikephoros se îndreaptã cãtre Antiochia, pe care o asediazã, în noiembrie 968. Nikephoros avea mãrete planuri: el vroia sã sfarme centrul puterii arabe din Siria, sã elibereze de sub stãpânirea arabilor Ierusalimul si toatã Palestina. Dar împrejurãrile politice îl recheamã la Constantinopol. El lasã comanda trupelor patriciului Michael Burtzes si lui Petru Phokas strato-pedarchul, un nepot al sãu, amândoi cãpitani ilustri, cu ordinul de pãstra energic blocarea marii cetãti, de a supraveghea toate cãile, împiedicând orice posibilitate de aprovizionare, asteptând întoarcerea sa, când avea sã se dea lovitura finalã.
împãratul intrã triumfãtor în Constantinopol, la începutul anuluî 969.
Dar, dupã plecarea lui Nikephoros, numeroase încãierãri se întâmplarã între arabi, în Antiochia si Burtzes, informat de aceastã stare anarhicã a adversarului, de slãbirea apãrãrii, de lipsa de provizii care se simtea greu în populatia obositã de lungul asediu,
464

hotãrî, cu toate ordinele ce le lãsase împãratul, sã dea asaltul. Printr-o loviturã îndrãzneatã, el îi surprinde pe asediati si cuprinde o parte a întãriturilor. Dar, nea-vând decât putine trupe, e nevoit la rândul sãu sã poarte dupã aceea o luptã aprigã, asediat de arabi de toate pãrtile, înstiintat la timp, Petru Phokas, care se afla în drum spre Alep, aleargã în ajutorul lui Burtzes si sosirea acestor noi trupe aruncate la asalt desãvârseste biruinta. Antiochia cade, la 29 octombrie 969, în mâinile bizantinilor. Prada care se culese din aceastã puternicã fortãreatã a arabilor, pierdutã de mai bine de 200 de ani, fu imensã.
în vreme ce stratopedarchul Petru se îndrepta asupra Alepului, Burtzes pornea spre Constantinopol, unde era primit rãu de Nikephoros, care nu-i putu ierta faptul de a-1 fi lipsit de gloria unei cuceriri atât de însemnate, împãratul îi retrase comanda si Burtzes va avea un rol însemnat în asasinarea lui Nikephoros.
Antiochia rãmase de acum o sutã si mai bine de ani în mâinile imperiului, alcãtuind împreunã cu vastul sãu teritoriu un guvernãmânt militar special, administrat de sefi militari cu titlul de duci ori catepano.
Cãderea acestei cetãti puternice avu un rãsunet enorm în lumea arabã. Dupã un asediu de aproape o lunã, orasul Alep cãdea la rândul sãu, luat cu asalt de trupele stratopedarchului. Emirul Carguyah, care se desfãcuse de Saad Eddauleh, izbutise însã a se închide în puternicul castron, care stãpânea cetatea. Petru primi atunci a trata cu el si emirul semneazã un tratat prin care se lega a fi toatã viata vasalul împãratului pentru Alep si teritoriul sãu.
465

Astfel, actiunea îndãrãtnicã a lui Nikephoros era încununatã de cele mai mari rezultate. Toatã Siria, din vârfurile Libanului si pânã în marginea Eufratului, asculta din nou de basileus, hotarele arabe se retrãgeau necontenit dinaintea armelor biruitoare ale imperiului.
In mijlocul acestor mari izbânzi, care duseserã în lumea arabã faima lui Nikephoros, unde numele sãu era pronuntat cu groazã, la Constantinopol, în jurul împãratului, se tesea conspiratia care avea sã punã capãt domniei sale atât de glorioase.
Am vãzut mai înainte cum popularitatea lui Nikephoros începuse sã scadã, din cauza impozitelor pe care uriasele sale rãzboaie le reclamau, ca si din cauza mâinii energice ce se simtea în cârmuirea imperiului. Populatia, atâtatã de cãlugãri, care, loviti în interesele lor, îl urau pe împãrat, era vãdit ostilã acestuia. Biruintele care înãltau atât de sus prestigiul imperiului, costau, ca odinioarã, pe vremea lui lusti-nian, prea mult. încã de la întoarcerea sa din Siria, Nikephoros nu mai gãsi aclamatiile de dinainte ale populatiei care-1 adorase, împãrãteasa Theophano, tânãrã si vicioasã, îl ura de asemenea. Ea intrase în legãturi cu loan Tzimiskes, strãlucitul domesticos care, dupã Nikephoros, era cel mai vestit luptãtor, iubit de soldati. Intriga aceasta nu ne e cunoscutã de aproape. Suspectat, la îndemnurile lui Leon Phokas, Tzimiskes fu izgonit de la Curte si se retrase pe domeniile sale din Asia. Furios, el continuã atunci a conspira împreunã cu Theophano. Aceasta, prin stãruintele sale, îl determinã pe Nikephoros sã-1 recheme din exil. Tzimiskes nu apare însã la Curte, poate fiindcã împãratul, neîncrezãtor, îi poruncise astfel; el se retrãsese în locuinta pãrintilor sãi, la Chalkedon, dincolo de Bosfor.
466

De acolo era usor a întretine o corespondentã secretã cu împãrãteasa. Ei hotãrârã definitiv moartea lui Nikephoros, Theophano fãgãduind lui Tzimiskes mâna ei si tronul. Domesticul îsi gãsi usor complici printre nemultumiti; cei mai de seamã furã Michael Burtzes, disgratiatul cuceritor al Antiochiei, si patriciul Leon Pediasimos.
Lovitura fu hotãrâtã în noaptea de 10 spre 11 decembrie. Unii din conjurati, travestiti în haine de femei, sunt ascunsi în apartamentele împãrãtesei, în noaptea aceea, Tzimiskes trecu Bosforul, cu trei însotitori. Ei pãtrund în palat, Theophano îi conduce în cubiculum imperial, printr-o usã pe care avusese grijã sã o lase neîncuiatã, împãratul dormea, dupã obiceiul sãu, într-un colt al camerei, pe o piele de tigru. Ei îl trezesc prin lovituri de picior si-1 izbesc, judecându-1 fiecare pentru jignirile lui, si insultându-1, pânã ce îl ucid. Gãrzile se agitã, trezite de zgomot. Atunci, la o fereastrã luminatã de torte aprinse, capul însângerat al lui Nikephoros e arãtat multimii care se aduna. La aceastã priveliste, mercenarii înteleserã cã totul se sfârsise. Tzimiskes încãltã apoi ciubotele de purpurã si îmbrãcã vesmântul imperial, se urcã pe tron în Chrysotri-clinion si fu aclamat basileus de cãtre conjurati si de partizanii sãi, care alergaserã din toate pãrtile în palat.
Corpul lui Nikephoros, aruncat pe fereastrã în grãdina Palatului Sacru, zãcu pânã seara, a doua zi, pe zãpadã. Apoi fu ridicat si îngropat, fãrã zgomot, în Biserica Sfintilor Apostoli.
Astfel pieri, prin crimã, unul din cei mai gloriosi împãrati ai Bizantului, acela care sfãrâmase puterea arabilor si întinsese pânã departe hotarele imperiului, în Asia.
467
c.
IO AN ITZIMISKES (969-976)
Astfel se urcã pe tron loan Tzimiskes, de origine armeanã, din vestita familie Curcuas (Gurgen), care dãduse imperiului atâtia ilustri generali, si înrudit, dupã mamã, cu însusi nefericitul Nikephoros. Numele sãu armean era Cemskik sau Cemeshgig, din cauza staturii sale mici. Asa se chema si un oras din Armenia Mare, de unde se trãgea Tzimiskes.
îndatã ce se proclamã, noul împãrat pune la cale cele dintâi acte ale guvernãmântului sãu împreunã cu faimosul parakimomenos Basilios, fiul bastard al lui Lekapenos. Am vãzut ce rol însemnat jucase acesta în domnia lui Phokas; el este acum întãrit în functia lui, iar functionarii cunoscuti prin legãturile lor cu Nikephoros sunt îndatã destituiti. Rudele fostului împãrat sunt apoi destituite din înaltele demnitãti ce le ocupau si trimisi în exil. Fratele lui Nikephoros, vestitul Curopalates Leon, fu exilat împreunã cu fiul sãu Nikephoros în insula Lesbos, la Methymna; al doilea fiu al lui Leon, Bardas Phokas, ducele themei Chalde-ia, fu surghiunit la Amasia, pe tãrmul Pontului. Al treilea, stratopedarchul Petru, cuceritorul Antiochiei, fu lãsat în libertate, poate fiindcã era eunuc si nu putea aspira la tron.
O altã dificultate rãmânea sã fie înlãturatã. Trebuia sã se obtinã din partea patriarhului Polyeuctos încoronarea traditionalã a uzurpatorului, în biserica Sfintei Sofii. Energicul patriarh interzise împãratului intrarea în bisericã, fiindcã îl socotea mânjit de sângele lui
468

Nikephoros. El îi impuse o penitentã severã, îi ceru anume sã o alunge din Palat pe femeia criminalã, care luase o parte atât de activã la asasinarea sotului sãu, si sã fie pedepsiti asasinii, îl sili apoi sã se desfacã de întreaga sa avere, împãrtind-o în binefaceri, în sfârsit, Polyeuctos stiu sã foloseascã acest prilej pentru a smulge noului împãrat o serie de concesii însemnate în favoarea Bisericii, atât de mult atinse în privilegiile sale de ilustrul înaintas. El pretinse anume sã se abroge toate mãsurile vexatorii ale lui Nikephoros, sã se recunoascã iarãsi Bisericii libertatea ei de a hotãrî în materie religioasã, de a-si alege episcopi fãrã consimtãmântul prealabil al împãratului, consimtãmânt impus de Nikephoros. Ceru apoi sã se recheme toti episcopii izgoniti din Scaunele lor în domnia precedentã si sã se abroge novella care oprea constructia ori restaurarea lãcaselor religioase.
Pentru a-si putea consolida situatia, Tzimiskes fu nevoit a satisface toate aceste cereri, împãrãteasa fu izgonizã din Palat si exilatã într-o mãnãstire din insula Proti, spre marea ei deznãdejde. Doi dintre conjuratii care participaserã la crimã, Balantes si Atzypotheodo-ros, furã executati, pentru a se da impresia rãzbunãrii asasinatului, al cãrui prim vinovat era totusi, alãturi de Theophano, Tzimiskes însusi, împãratul îsi dãrui apoi imensa avere particularã în scopuri de binefacere: jumãtate fu împãrtitã tãranilor sãraci din jurul Capitalei, cealaltã jumãtate dãruitã vestitului Spital de leprosi (nosocomeiori) de la Chrysopolis, pe tãrmul asiatic al Bosforului, în sfârsit, episcopii îndepãrtati de Nikephoros furã restabiliti în scaunele lor, iar novelle-le acestuia împotriva Bisericii furã toate abrogate.
469

Numai astfel obtinu T2imiskes coroana din mâinile patriarhului, în Marea Bisericã, în ziua de Crãciun a anului 969. El jurã totodatã cã nu se va considera decât ca simplul coleg al celor doi basileis legitimi, încã minori.
Putin mai în urmã, în ianuarie 970, marele patriarh muri si Tzimiskes îi dãdu îndatã un urmas în persoana unui simplu pustnic, Basilios, acceptat de cãtre Sinod si care va fi un patriarh vrednic de înaintasul sãu.
J. Luptele cu rusii lui Sviatoslav
Abia încoronat, Tzimiskes trebui sã facã fatã unei primejdii din cele mai mari pentru Imperiu. Am vãzut cum, printr-o gresealã a traditionalei politici bizantine, Nikephoros îl adusese împotriva bulgarilor pe Sviatoslav. Acesta, nimicind puterea statului bulgar, se instalase acolo, asteptând numai trecerea iernii, pentru ca, la instigatiile ambitiosului Kalokyres, sã ia calea Con-stantinopolului. în primãvara anului 970, el trece, cu numeroasele sale trupe, Balcanii, aruncându-se asupra orasului Philippopolis, pe .care-1 pradã îngrozitor, mãcelãrindu-i populatia. Tzimiskes încercã mai întâi sã negocieze, pentru a opri înaintarea barbarului. El trimite lui Sviatoslav mandatari (basilikoi), somându-1 a evacua Bulgaria si a-si primi plata serviciului ce-1 fãcuse imperiului, cãci numai pentru acela fusese chemat. Sviatoslav rãspunse arogant cã Bulgaria e a lui si n-o va pãrãsi niciodatã. O a doua ambasadã rãmase tot atât de zadarnicã122.
122 Leo Diaconus, cartea VI, cap. 8 si 10.
470

Tzimiskes întelese cã era vorba acum de însãsi existenta Constantinopolului, care obseda necontenit, cu bogãtiile sale, închipuirea aprinsã a rusilor. El trimite îndatã o expeditie împotriva dusmanului, condusã de cumnatul sãu Bardas Skleros si de stratope-darchul Petros. în aceeasi vreme organizeazã o trupã specialã de tineri de elitã, „Nemuritorii" (OCI^CCVOCTOI), poruncind sã stea în jurul sãu123.
Sviatoslav ocupase întinsa Câmpie a Thraciei de miazãnoapte, îsi câstigase alianta ungurilor si pecenegilor, de la care obtinuse bande numeroase de cãlãreti înarmati cu lãnci si arcuri, cunoscuti de bizantini prin sãlbãticia lor în lupte. Ciocnirea avu loc (aprilie 970) în câmpiile de la Arcadiupolis. Atrasã în cursã, cavaleria pecenegilor e distrusã. Skleros, folosindu-se de învãlmãseala în care-1 aruncase pe dusman, se aruncã îndatã asupra grosului bandelor lui Sviatoslav. Prin miscãrile sale dibace, el hotãrãste biruinta. Trupele lui Sviatoslav sunt zdrobite, urmãrite, pânã seara, în câmpiile Thraciei.
Pe când acestea se petreceau în Thracia, împãratul primea necontenit din Anatolia noi contingente, pe care le instruia si le expedia pe câmpul de luptã. Sviatoslav, zdrobit la Arcadiupolis, se retrãsese în Bulgaria. Skleros petrecu iarna în Thracia, si pânã în primãvara anului 971, e probabil cã luptele nu s-au reluat între bizantini si rusi. Tzimiskes nu putu continua campania fericitã împotriva lui Sviatoslav din pricina rãscoalei, în Asia, a lui Bardas Phokas, în toamna anului 970.
123 Leo Diaconus (ed. Bonn), cartea VI, cap. 11.
471

Bardas Phokas, fiul lui Leon, scãpase de la Amasia, unde fusese surghiunit si ridicase steagul revoltei, în curând o armatã puternicã se strânge sub steagul rãzvrãtitului, familia Phokas având, în Asia, întinse legãturi, în fata acestei revolte care se apropia de Capitalã, Tzimiskes e nevoit a-1 rechema pe Skleros cu trupele din Europa (în Asia armata se dezorganizase în urma revoltei) si a-1 trimite împotriva rãzvrãtitului. Skleros lucreazã cu ajutorul agentilor sãi la dezorganizarea fortelor lui Bardas si acesta, pãrãsit de o multime dintre credinciosii sãi, se închide, cu o mânã de oameni, în fostul Tyriaion, la sud-vest de Caesarea. împresurat, el se predã, constrâns de foame. Din ordinul împãratului, el fu apoi cãlugãrit si închis cu familia sa în Chios. în aceastã vreme, tatãl si fratele sãu, bãnuiti de întelegere cu el, fuseserã condamnati a-si pierde vederea si scãparã, din umanitatea împãratului, cu un simulacru al crudei operatiuni.
Tzimiskes nu se putu întoarce asupra lui Sviatoslav. El se gândi acum a-si consolida tronul prin unirea sa cu o porfirogenetã si-si celebrã, în noiembrie 970, cãsãtoria cu Theodora, fiica lui Constantin VII, încoro-nând-o apoi ca basilissa.
în primãvara anului 971, Tzimiskes porni în sfârsit în fruntea unei numeroase armate, asupra dusmanului care pustia necontenit fertilele tinuturi ale themelor Thraciei si Macedoniei. D. Anastasijevic în mai multe articole studiind cronologia acestui eveniment, a ajuns la concluzia cã expeditia lui Tzimiskes a început în primãvara anului 971, dar nu s-a terminat, cum e în genere admis, în vara acestui an, ci în vara anului 973-974. El a ciat o nouã interpretare izvoarelor: Skylitzes,
472

Leo Diaconus, Iahya si Nestor. (Leon Diakonus uber das Jahr der Befreiung Bulgariens von den Russen durch Tzimiskes, SK, 3 (1929), p. 1-4; Les indications chro-nologîques de Iahya relatives ã la guerre de Tzimisces contre Ies Russes, „Byzantion", 6 (1931), p. 337-342; Die chronologischen Angaben des Skylitzes (Kedrenos) uber den Russenzug des Tzimiskes, BZ, 31 (1931), p. 328-222. Fr. Dolger, Die Chronologie des grossen Feld-zuges des Kaisers Johannes Tzimisikes gegen die Russen, BZ, 32 (1932), p. 275-292, combate rezultatele lui Anastasijevic. Dolger probeazã cã în adevãr expeditia n-a putut începe decât în primãvara anului 971, dar ea s-a încheiat, cum afirmã Diaconus, dupã 4 luni, înspre sfârsitul lui iulie acelasi an, 971. în timp ce flota imensã, sub comanda marelui drongarios Leon se îndrepta cãtre Dunãre, pentru a tãia retragerea rusilor, împãratul iesea din Capitalã, pe la sfârsitul lui martie, cu armatele de uscat. Trupele, împreunã cu cele rãmase, sub comanda lui loan Curcuas, la Sudul Balcanilor, se concentreazã la Adrianopol. Informat de iscoade cã trecãtorile Balcanilor nu sunt bine pãzite, Tzimiskes îsi conduce numaidecât armata, vreo 30.000 de oameni, în frunte cu splendidul corp al „Nemuritorilor"129', prin pasul „Sidera" si, printr-un mars repede, fãrã a întâlni cea mai micã rezistentã, strãbate dincolo, în Câmpia Bulgariei. Sviatoslav fusese cu totul surprins de înaintarea fulgerãtoare a bizantinilor. Acestia ajung îndatã în fata Capitalei tarilor bulgari, Preslava Mare. O parte a armatei rusesti se afla aici, în lagãrul de sub zidurile cetãtii, sub conducerea viteazului sef vareg Sphengel. O luptã crâncenã se încinge între cele douã osti, în câmpia din fata Capitalei. Atacul impetuos al cãlãrimii
473

„Nemuritorilor", pãstrati în rezervã de împãrat, pentru momentul decisiv, hotãrãste soarta luptei. Rusii se retrag în cetate, urmãriti de aproape de bizantini, lãsând mii de morti în urma lor. Lupta aceasta, care se dãdu în ziua de 3 aprilie, în Sãptãmâna Mare, fu un adevãrat dezastru pentru rusi. A doua zi, cetatea fu împresuratã din toate pãrtile si trupele lui Tzimiskes aruncate la asalt. Dupã o luptã înversunatã, masinile bizantinilor asigurã biruinta, si cetatea e cuceritã. Printre prizonieri se descoperi Boris II, fiul tarului Petru, tinut în captivitate de rusi. El fu adus, cu familia sa, dinaintea împãratului, care-1 primi cu multã cinste si îl asigurã cã a venit sã-1 rãzbune pe bulgar pentru câte a suferit din partea „scitilor"124.
Cei din urmã luptãtori se închid în curtea regalã, o incintã înconjuratã de palisade tari, unde se apãrã multã vreme eroic, pânã ce Tzimiskes o ia cu asalt, punându-i din toate pãrtile foc. Afarã de Sphengel, care se strecurã prin norii de fum, fugind la Dorysto-lon sau Dristra (Silistra), la Sviatoslav, toti apãrãtorii pierirã pânã la unul. Tzimiskes îsi odihni trupele trei zile, sãrbãtorind, în Capitala cuceritã, ziua învierii Domnului. A doua zi de Pasti, armata se pune în mars, îndreptându-se spre Dorystolon. Aici se dãdu lupta supremã. Sviatoslav refuzã propunerile ce i se fãceau si iesi sub zidurile cetãtii, gata sã-1 înfrunte pe dusman. Cele douã armate se izbirã în ziua de Sf. Gheorghe. încãierarea fu crâncenã. Ea tinu pânã seara, izbânda trecând de mai multe ori dintr-o parte în cealaltã. Pãmântul se acoperise de cadavre. Spre
121 Leo Diaconus, cartea VIII, cap. 5.
474

searã, Tzimiskes ordonã o sarjã a întregii cavalerii, el însusi aruncându-se înainte. Admirabilii sãi cataphrac-tarii sfãrâmã rezistenta auxiliarilor pecenegi. Lupta dureazã pânã la miezul noptii, cu o înversunare sãlbaticã, pânã ce rusii, covârsiti de asaltul viguros si continuu al cavaleriei bizantine se risipesc, mãcelãriti în gloate, cãutându-si scãparea în cetate. Biruinta rãmase si acum de partea lui Tzimiskes.
A doua zi, împãratul se întãri în lagãr aproape de cetate, asteptând sosirea flotei, care încã nu se vestise, pentru a tãia retragerea rusilor. Sviatoslav încearcã o iesire, dar e respins în chip sângeros, în ziua urmãtoare, flota îsi face aparitia si atunci Dorystolon e blocat complet. O iesire se încearcã iarãsi, în seara de 26 aprilie, dar si aceasta e nefericitã pentru rusi, vestitul Sphengel îsi pierde viata în încãierare, în sfârsit, con-vingându-se de tãria cetãtii, Tzimiskes hotãrãste sã o sileascã a se preda prin foame. Asediul se strânge puternic, toate cãile ce duceau la oras sunt ocupate de trupe si orice posibilitate de aprovizionare e suprimatã, înfometati, rusii încearcã de mai multe ori iesiri violente, dar sunt întotdeauna respinsi cu multã vãrsare de sânge, dupã lupte înversunate.
Descurajati, redusi la cea mai mare foamete, închisi din toate pãrtile, rusii tin, la 21 iulie, un consiliu. Sviatoslav trezeste, prin cuvintele sale înflãcãrate, energia soldatilor. Toti se hotãrãsc, într-o supremã sfortare, sã biruie ori sã moarã. A doua zi, spre searã, toti câti puteau tine în mâini o armã ies din Dorystolon, în masã, la atac. Lupta fu cea mai crâncenã din toate. Anemas, fiul emirului cretan adus la Constantinopol dupã cucerirea Cretei, pieri în aceastã sângeroasã încãierare,
475
NICOLAE   BANESCU
dupã ce-1 uimise pe dusman prin vitejia sa. Multã vreme lupta rãmase nehotãrâtã. O furtunã violentã, însotitã de ploaie, îi izbeste pe rusi în fatã. Bizantinii se aruncã din nou cu mare furie asupra lor, înflãcãrati de vedenia Sfântului Theodor Stratelates, care lupta în fruntea lor. Rândurile dusmane se frâng de astãdatã cu totul, rusii sunt mãcelãriti pânã la ziduri. Astfel se sfârsi aceastã mare si sângeroasã luptã sub zidurile Si-listrei. Sviatoslav întelese în sfârsit cã toate silintele sale erau zadarnice si cã nu-i rãmâneau decât sã trateze cu acest dusman superior. El trimise, în ziua ele 25 iulie, soli la Tzimiskes pentru pace. Se îndatora a pãrãsi cetatea, a evacua Bulgaria, sã i se garanteze numai întoarcerea si sã i se dea grâu, dorind a fi socotit, ca si mai înainte, printre „prietenii" imperiului, împãratul primeste aceaste propuneri si fiecare om al trupei ce mai rãmãsese lui Sviatoslav urma a primi câte douã medimne de grâu.
înainte de a pleca, Sviatoslav ceru o întrevedere împãratului. Acesta se coborî atunci cãlare, la tãrmul Dunãrii, în armura sa auritã si înconjurat de multime de cãlãreti strãlucitori, învinsul trecu Dunãrea într-o barcã din acele monoxyla cu care-si adusese armata, vâslind laolaltã cu ceilalti. Se apropie de tãrm si schimbã câteva cuvinte cu Tzimiskes. Leo Diaconus, care ne-a pãstrat aceastã relatie, ne schiteazã portretul interesant al eroului care disputase cu atâta îndãrãtnicie bizantinilor stãpânirea Balcanilor. Era potrivit de talie, bine fãcut, cu umerii largi; avea sprâncenele dese, ochii albastri, barba rarã, mustãtile groase si lungi, capul ras, numai la tâmple atârnându-i câte o suvitã, semnul nobletei. De o înfãtisare cruntã si sãlbaticã -crKt>$pco7t:6<; 5e Tig KCCI i3t|picb§r|c; âSeiKVDTO - el purta
476

într-o ureche un cercel împodobit cu douã mãrgãritare, despãrtite printr-un rubin. Vesmântul sãu alb nu se deosebea de al însotitorilor sãi decât prin curãtenia lui125.
Dorystolon fu apoi evacuat. Sviatoslav îi eliberã pe prizonierii greci, primi câte 2 meciimne de grâu de fiecare luptãtor si luã drumul, pe Dunãre, în bãrcile sale, cãtre patrie. O nouã încercare îl astepta pânã acasã. Pecenegii, informati de marele sãu dezastru si de micul numãr al trupelor cu care se întorcea, îi atineau calea. Sviatoslav ceruse interventia împãratului pentru a-si asigura întoarcerea prin locurile acestor primej-diosi nomazi. Dar interventia aceasta rãmase fãrã rezultat. Ajunsi la gurile Niprului, rusii furã nevoiti sã se întãreascã în lagãr, în jos de cataractele marelui fluviu si sã ierneze acolo, în asteptarea ajutorului de la Kiev, care sã-i asigure drumul. Dar ajutorul nu sosi si în primãvarã Sviatoslav se hotãrî a-si deschide drum printre vrãjmasi, ca sã se întoarcã la Kiev. La cataracte îl pândeau pecenegii; acestia îi nimicesc pe rusi, împreunã cu ei cade si Sviatoslav. Pecenegii fac din tigva lui o cupã, din care beau™.
Astfel sfârsi viteazul sef al rusilor, care visase o clipã a se aseza în scaunul mândrilor basileis de la Constantinopol.
Tzimiskes restaureazã cetãtile de pe malul drept al Dunãrii, lasã într-însele garnizoane puternice, pune un strateg la Dorostolon (=Dorystoîon) si se grãbeste a se întoarce în Capitala sa. Bulgaria danubianã fu efectiv anexatã la imperiu. Boris va fi transportat la Constantinopol, unde va intra în ierarhia demnitarilor bizantini cu rangul de magistros. Patriarhatul bulgar
25 Leo Diaconus, cartea IX, cap. 11.                               ••• ••'<
477
NICOLAE   BANESCU
de la Dorystolon fu desfiintat, patriarhul Damian depus. Episcopiile vechii monarhii a lui Simeon furã supuse direct patriarhului ecumenic de la Constantino-pol. în amintirea interventiei minunate a Sfântului Theodor, Dorystolon primi de la Tzimiskes numele de Theodoropolis, devenind o metropolã bizantinã1-6.
Pentru a-si asigura ocupatia provinciilor recucerite, Tzimiskes strãmutã aici, dupã un vechi obicei practicat în Bizant, pe Paulicieni, vestitii eretici ai Asiei, în Thracia, în tinutul Philippopolis, la picioarele Balcanilor. Erezia lor se dezvoltã aici repede, si ei furã pentru imperiu paznicii frontierei de nord.
împãratul intrã apoi în Constantinopol, pe Poarta de Aur, în triumf, primit, afarã de ziduri, de toatã populatia, în frunte cu clerul, Senatul si Curtea, care-i oferirã coroana si sceptrul de aur împodobite cu pietre pretioase.
f    2. Evenimentele din Italia. Pacea cu Otto I
Am vãzut luptele purtate de Otto I cu bizantinii din sudul Italiei. Pandulf Cap de Fier, viteazul print de Ca-pua cãzuse, sub zidurile cetãtii Bovino, în mâinile bizantinilor si fusese trimis la Constantinopol. Moartea neprevãzutã a lui Nikephoros Phokas stârni din nou atacurile lui Otto, care afla acum momentul prielnic de a da ultima loviturã puterii bizantine din Italia. El pãtrunde din nou cu ostile în Italia meridionalã, pusti-ind tinuturile.
126 Ibidem, cartea IX, cap. 12. 478

Tzimiskes avea prea mult de lucru în Orient, pentru a-si consolida tronul, spre a putea interveni în chip serios si în Apus. Rupând cu politica înaintasului sãu, el se arãtã prim urmare aplecat a trata cu împãratul germanic. Pandulf, eliberat din captivitate, fu însãrcinat cu tratativele întelegerii pe lângã suveranul sãu. Dolger pune în vara anului 970 aceastã ambasadã, înregistreazã anume ordinul împãratului cãtre strategul de Bari, Abdila, de a-1 conduce pe Pandulf cu gardã de onoare la Otto I pentru tratative: evacuarea de cãtre Germania a Italiei sudice, si cãsãtoria lui Otto II cu Theophano. Noul împãrat era gata sã satisfacã cererea colegului sãu din Apus în privinta legãturii matrimoniale pe care acesta o dorise si cerea numai ca germanii sã evacueze posesiunile bizantine din Italia.
Otto primi cu bucurie aceste propuneri. El trimise la rândul sãu o ambasadã la Constantinopol care, condusã de Arhiepiscopul Coloniei, Gero, fu primitã cu multã cinste la Curtea bizantinã, de unde o aduse pe fiica lui Romanos II, Theophano, sora minorilor „basi-leis", ca logodnicã a lui Otto II. Astfel, puternicul împãrat din Apus îsi atingea scopurile pentru care atâta vreme se luptase. El nu mai ridicã acum chestiunea posesiunilor bizantine din Italia sudicã, pe care mai înainte le cerea drept zestre a porphyrogennetei. La 14 aprilie 972, cãsãtoria lui Otto al II-lea cu Theophano se celebrã în biserica Sfântului Petru din Roma cu mare solemnitate. Mostenitorul german îi constituia, printr-un act ce ni s-a pãstrat, o dotã compusã din întinse domenii în Italia si dincolo de Alpi127.
"^ K. Uhlirz, Uber die Herkunft der Theophano, Gemahlin Kai-sers Otto II., BZ, 4 (1895), p. 467-477.
479
NICOLAE   BANESCU
în noaptea de 6 spre 7 mai 973, marele împãrat, care asigurase imperiului germanic suprematia în Occident, se stinse din viatã. Fiul sãu îi urmã la domnie,-astfel Theophano ajunse împãrãteasa Apusului, exercitând o mare influentã asupra sotului sãu si ridicând proteste prin viata de lux ce o introduse la Curte.
3. Evenimentele din Asia. Luptele cu arabii
Scãpat acum de primejdia rusilor, de aceea a bulgarilor, al cãror stat îl desfiintase dupã zdrobirea lui Svia-toslav, netulburat apoi în posesiunile sale din Italia, în urma relatiilor de înrudire stabilite cu Imperiul din Apus, Tzimiskes putea sã-si îndrepte toatã atentia în Asia, unde arabii se miscau iarãsi, amenintând cuceririle bizantine din urma uriaselor rãzboaie ale lui Nike-phoros.
Cãderea celor douã cetãti de frunte ale Siriei, Alep si Antiochia, trezise întreaga lume arabã, care se ridica pentru a rãzbuna aceastã umilintã, încã din 970 arabii atacaserã în Siria si asediaserã Antiochia. Tzimiskes îl trimise în ajutor pe strategul Mesopotamiei, patriciul
Combate cu succes teza sustinutã de I. Moltmann în Disertatia sa, tipãritã la 1878, cã Theophano nu era o printesã din casa macedoneanã, ci o fatã din familie aristocraticã înruditã cu Tzimiskes.
A fost, crede autorul, o fiicã a lui Romanos II, desi izvoarele bizantine nu o mentioneazã, lucru ce se explicã prin aceea cã în genere fetele sunt trecute cu vederea (numai în legãturã cu vreun mare eveniment se citeazã pe nume). Argumentele sunt solide, scoase din izvoarele bizantine si occidentale. P.E. Schramm, în „Historische Zeitschrift", 1924, p. 424 si urm., reia aceastã chestiune, cãutând a contesta din nou calitatea de fiicã a lui Romanos a logodnicei lui Otto II, care ar fi fost o rudã a lui Tzimiskes.
480                                                                                     ''

Nikolaos, care-i sileste pe dusmani a se retrage. Bizantinii iau apoi îndatã ofensiva în regiunea Eufratului128.
în 973, Al-Moizz de la Kairuan, însotit de o mare armatã, luând cu el comorile sale si sicriele familiei, porni cãtre Egipt, în iunie 973 îsi fãcea intrarea în noul Cairo. Astfel se stabili în Egipt puterea Fatimiti-lor, care avea sã dureze douã secole129.
în 973, armatele bizantine, sub conducerea marelui domestikos Mleh, întreprind o nouã campanie pe Eufrat. Ele pustiesc cumplit Nisibe, tinuturile vecine, cuceresc Melitene si asediazã apoi Amida. Dar aici armatele lui Mleh sunt zdrobite de arabi, el însusi e dus prizonier la Bagdad, unde peste putin timp moare.
Catastrofa aceasta hotãrãste expeditia din 974, condusã de Tzimiskes. Fatimitii se stabiliserã la Damasc. Califatul de Bagdad era sfâsiat de revolutii si arabii egipteni puteau sã ridice acum, la hotarele imperiului, o putere primejdioasã pentru acesta.
în primãvara anului 974, Tzimiskes porni în expeditie, îndreptândii-se cãtre Mesopotamia. tinta sa era Califatul de Bagdad, slãbit mult în timpul din urmã prin nenumãratele rãzboaie civile ce le avusese de purtat, împãratul pãtrunde mai întâi în Armenia, sfâsiatã de luptele între douã partide, încercând a o
128  S-a constatat în timpul din urmã" cã în 972-973 Tzimiskes a condus personal aceastã expeditie si s-a întors din Asia în Con-stantinopol cu o bogatã pradã. (Dolger, art. cit. în BZ 32 (1932), p. 285).
129 V. Ch. Diehl., G. Marcais, Histoire du Moyen Age, t. III, Le monde oriental (în coli. „Hist. generale", publ. de G. Glotz), Paris, 1936, p. 434-435.
481
NICOLAE   BANESCU
pacifica. Asot III, Regele Regilor, sub care puterea Armeniei ajunse la cele mai înalte culmi, tratase cu împãratul încã din toamna anului 972 si se învoise a-i procura provizii si a-i da un corp auxiliar de trupe alese130.
Tzimiskes nãvãli în Mesopotamia. Arabii, îngroziti de aceastã mare armatã, se închiserã în cetãtile lor tari. Bizantinii nimicesc, dupã obicei, întinsele tinuturi fertile, prefãcându-le în pustiu. Amida, admirabil întãritã, pe Tigru, cade în mâinile lor, rãzbunându-se astfel dezastrul lui Mleh; dupã aceea Martyropolis si Nisibe, care fusese golitã de locuitorii speriati de soarta ce-i astepta. Emirul se îndatora a plãti tribut.
în fata apropierii armatei bizantine, la Bagdad izbucni acum o revolutie care-1 sili pe incapabilul calif Mothi sã abdice în favoarea fiului sãu. Tzimiskes pãtrunse adânc în Mesopotamia, cu gândul de a da o loviturã definitivã Califatului ce se zbãtea în anarhie. Dar lipsa de provizii, seceta mare ce bântuia în locurile acelea, îl silirã a-si pãrãsi acest gând, si el se întoarse cãtre miazãnoapte.
Trupele rãmaserã în cantonamentele din Tarsos si Antiochia, iar împãratul, încãrcat cu o pradã enormã, se întoarse, în vara acestui an, triumfal, în Constantinopol.
îndatã dupã întoarcerea sa în Capitalã, Tzimiskes îl depuse pe patriarhul Basilios, cãlugãrul auster pe care el însusi îl înãltase în fruntea Bisericii. Cronicile nu ne deslusesc bine cauza acestui conflict. Se pare însã cã ea trebuie cãutatã în relatiile acum ostile ale papalitãtii fatã de Bizant. Bonifaciu VII (974) fusese alungat din Scaunul Romei, sub influenta partidului german. Boni-
Fr. Dolger, Regesten, nr. 746, pag. 95.
482

faciu se refugie atunci la Constantinopol si Tzimiskes vru sã ia atitudine împotriva noului pontif, dar întâmpinã rezistentã din partea patriarhului, obisnuit a pãstra, ca si înaintasul sãu, supunerea fatã de papã. împãratul aflã cu usurintã oameni care sã ridice plângeri împotriva smeritului ierarh si acesta fu atunci înlãturat de la patriarhat. Tzimiskes avu meritul de a-1 înlocui prin Antonios din Studios, un cãlugãr vestit prin virtutile sale.
în primãvara anului 975, împãratul îsi reia campania împotriva arabilor. Aceastã a treia expeditie are acum ca obiectiv Siria. Din partea Mesopotamiei nu mai ameninta nici o primejdie: puterea abbasizilor se sfãrâmase în mijlocul unei mari anarhii ce urmase abdicãrii lui Mothi. Arabii Egiptului se întinseserã însã în posesiunile avute de Icsiditi în Siria meridionalã. Ei stãpâneau prin urmare orasele Feniciei si Palestinei, tinzând a pune mâna si pe Siria de Miazãnoapte si a arunca dincolo de Taurus garnizoanele bizantine instalate în aceste pãrti de biruintele lui Nikephoros Phokas. împotriva lor se îndreaptã de astãdatã Tzimiskes, care, la rândul sãu, vroia sã elibereze Sfântul Mormânt, sã smulgã din mâinile necredinciosilor Palestina si Fenicia, restaurând astfel vechile hotare ale imperiului în aceastã regiune.
stirile bizantine sunt cu totul laconice în privinta acestei a treia expeditii a lui Tzimiskes. Din fericire, ni s-a pãstrat în Cronica lui Matei din Edessa, scrisã în limba armeanã (începutul secolului XII), o scrisoare trimisã de Tzimiskes lui Asot III, marele suveran Ba-gratid al Armeniei, si aceastã scrisoare e un adevãrat buletin al campaniei din 975; împãratul tine sã-1 infor-
483
NICO1AE  BANESCU
meze pe prietenul sãu crestin despre biruintele strãlucite asupra dusmanului comun si expune, pe larg, toate fazele campaniei sale fericite.
El pornise, în aprilie acest an, din Antiochia, supunând rând pe rând Apamea, Emesa, Heliopolis, Damasc, Ramleh, Ierusalim, Tiberias, Berytos, Caesarea, Sidon si toate orasele tãrmului Feniciei si Palestinei. Tripolis singurã rezistã, prin fortificatiile ei tari, dar tinutul din jur fu pustiit cu totul. Toatã Fenicia, Palestina, Siria furã aduse astfel în stãpânirea imperiului. Relicve pretioase cãzurã acum în mâinile bizantinilor: chipul Mântuitorului Fãcãtor de Minuni, sandalele purtate de el, capul Sfântului loan Botezãtorul. Lãsând guvernatori si garnizoane în toate orasele cucerite, Tzimiskes se întoarce apoi, prin Cilicia, spre Constan-tinopol. în drum, oprindu-se la Atroa, pe marginea lacului Ascania, pe domeniile unuia dintre marii demnitari bizantini, el se îmbolnãveste de o boalã ciudatã, care mistuie în câteva luni energia trupului sãu de atlet. Cronicarii au vãzut în aceastã moarte rapidã a eroului mâna criminalã a lui Basilios, atotputernicul paraki-momenos. Ei povestesc anume cã, pe când împãratul se întorcea din Siria, trecu prin întinse domenii la picioarele muntelui Taurus, de o parte si de alta si fu uimit de bogãtia acestor lacuri fertile, întrebând ale cui sunt aceste domenii, i se rãspunse cã toate sunt ale lui Basilios. împãratul, auzind repetându-i-se necontenit acest nume, se umplu de indignare si nu se putu înfrâna sã si-o exprime, vãzând cã aceste pãmânturi admirabile, pentru care se vãrsase atâta sânge si pentru care împãratii s-au ostenit în lungi si grele campanii au ajuns în posesiunea unui eunuc. Basilios ar fi fost
484

înstiintat despre aceste cuvinte si, asteptându-se la o îndepãrtare din functie si confiscare a bunurilor, luã mãsuri împotriva lui Tzimiskes. Acesta ar fi fost otrãvit de un eunuc la masa patriciului Romanos, de la Atroa, unde împãratul fusese gãzduit. Eunucul, cumpãrat de Basilios, ar fi turnat în paharul lui Tzimiskes una dintre acele otrãvuri lente care mistuie cu încetul puterea trupului131.
Simtindu-se rãu, împãratul îsi grãbeste întoarcerea la Constantinopol, unde, dupã o zãcere scurtã, muri la 10 ianuarie 976, în vârstã de 51 de ani.
Cedrenus, ed. Bonn, p. 415
D.
BASILIOSII „BULGAROCTONUL " (11 IANUARIE 976-15 DECEMBRIE 1025)
1. începuturile domniei sale. Revolta lui Bardas Sklerosm
Dupã moartea lui loan Tzimiskes, puterea trecu în mâinile celor doi porphyrogeneti, Basilios //si Constantin, urmasii legitimi ai strãlucitei case macedonene. Ei erau acum destul de mari pentru a nu mai putea fi vorba de o nouã regentã. Basilios avea 17-18 ani, iar fratele sãu era cu vreo trei ani mai tânãr. De fapt, Basilios, deosebit de bine înzestrat, conduse singur imperiul; fratele sãu, aplecat spre plãceri, stãtu alãturi de dânsul, în umbrã, mentionat numai, dupã vechiul obicei, în actele publice. Psellos îl caracterizeazã astfel: „se arãta întotdeauna treaz si gânditor si plin de grijã", pe când Constantin le pãrea tuturor „dezmãtat, ducând o viatã trândavã, ahtiat dupã plãceri". Numai dupã moartea lui Basilios (1025) el rãmase singurul împãrat si avu, timp de trei ani, o domnie stearsã, dovedindu-si nestatornicia fatã de marele si gloriosul sãu frate.
Basilios II, numit si cel Tânãr, spre a se deosebi de cel dintâi, întemeietorul dinastiei macedonene, condu-
132 Pentru începuturile acestei domnii, vezi lucrarea lui G. Schlumberger, L'epopee byzantine ã la fin du V-e siecle (Jean Tzimisces, Les jeunes annees de Basile II, le tueur de Bulgares (969-989), Paris, 1896), cap. VI si urm.                      • . • .
486

se o jumãtate de veac imperiul, având una dintre cele mai lungi domnii.
Când moartea îl rãpi fulgerãtor pe Tzimiskes, care cârmuise sase ani în numele lor, cei doi basileis, tinuti pânã acum departe de treburile publice, erau cu totul nepregãtiti pentru greaua sarcinã la care erau chemati. Doi oameni erau atunci cei mai de vazã în imperiu: unul era mare ministru, vestitul parakimomenos Basi-lios, fiul bastard al lui Lekapenos, eunucul energic care jucase rolul principal sub patru împãrati, atotputernic pânã în cele din urmã zile ale lui Tzimiskes133; altul, mare cãpitan, Bardas Skleros, care se acoperise de glorie pe câmpurile de bãtaie, luptând alãturi de Tzimiskes în Europa, împotriva bulgarilor, iar în Asia, împotriva arabilor. La moartea lui Tzimiskes, el se afla în fruntea armatelor din Asia, domestikos al schelelor Orientului. Eunucul era, cum zice Psellos, din familia imperialã; el avea o mare afectiune pentru Basilios -si deci nu e de mirare cã acesta îsi întoarse privirile cãtre dânsul.
Fiecare dintre acesti doi oameni, bucurându-se de o mare consideratie în imperiu, aspira sã-1 înlocuiascã pe ilustrul dispãrut în rolul de tutore, de prim sfãtuitor al tinerilor basileis. Dupã mãrturisirea lui Psellos, Basilios însusi simtea nevoia de a avea pe lângã dânsul un asemenea consilier, pentru a se initia în complicata si greaua sarcinã ce si-o lua acum asuprã-si. Eunucul era mai aproape de dânsul, Skleros aflându-se la trupele
133 Cea mai mare personalitate a imperiului, Lieyiotov a^ (Psellos) prin înãltimea cugetãrii si prin prestanta lui fizicã si frumusetea sa vrednicã de un rege.
487
NICOLAE   BANESCU
sale din Asia. El fu, prin urmare, din acel moment, adevãratul sef absolut al puterii.
Primul sãu act, în aceastã nouã domnie, fu dictat de consideratii politice. Tbeopbano, mama împãratilor, fu rechematã din exil. Ea nu mai putu juca însã niciodatã un rol de cãpetenie în imperiu. Pânã Ia sfârsitul vietii sale, o tãcere adâncã se lasã în jurul acestui nume, care fãcuse mai înainte atâta zgomot [31]. Al doilea act al eunucului fu îndreptat împotriva lui Bardas Skleros, care, sprijinit de trupele în fruntea cãrora se afla, putea oricând sã încerce o loviturã. El se grãbi, prin urmare, sã-i ia comanda însemnatã pe care o avea, trimitându-1 la marginea imperiului, ca duce al themei Mesopotamiei. Comanda supremã a fortelor Asiei fu încredintatã cunoscutului stratopedarch si patriciu Petru Phokas.
Bardas Skleros nu era omul care sã îndure aceastã umilintã. El se duse în noua sa „themã" si, foarte popular printre trupele Asiei, se hotãrî a se folosi de aceastã popularitate pentru a pune mâna pe putere si a-1 înlãtura astfel pe nesuferitul parakimomenos. Un crâncen rãzboi civil se dezlãntui atunci, însângerând Asia timp de patru ani. Skleros se proclamã, în mijlocul trupelor sale, basileus, strânse în jurul sãu o armatã puternicã de nemultumiti, mari proprietari, prieteni ai sãi, aventurieri în cãutarea norocului, sefi arabi venind sub steagurile sale. Pentru a-si procura banii de care avea nevoie, puse mâna pe oamenii fiscului, confiscându-le impozitele strânse si îi puse la contributie pe cei avuti. La Malatya (Melitene), pe care o ocupã prin surprindere, puse mâna pe casa de bani a guvernatorului, în fruntea unei armate mari, el porni,
488
Bf •                                                 ""**

în vara anului 976, cãtre Caesarea Cappadociei. Patriciul Petru Phokas fu trimis împotrivã-i; ducele Antio-chiei, Mihail Burtzes, primise ordinul sã-si uneascã trupele cu dânsul.
înainte de a încerca puterea armelor împotriva rãzvrãtitului, eunucul Basilios cãutã a-1 convinge sã renunte la întreprinderea sa. Mitropolitul de Nicome-dia, Stephanos, e însãrcinat pe lângã el cu aceastã delicatã misiune. Ea fu zãdãrnicitã. Cele douã ostiri se ciocnirã la Lycandos (Lapora). Armatele imperiului furã zdrobite. Burtzes trecu atunci de partea lui Skle-ros. O multime dintre puternicii stãpâni de domenii din Cappadocia mãrirã contingentele revoltatului. Flota din Attalia, în Pamphylia, aceea a „themei" Kibyrra-iotes trecurã de asemenea de partea sa. Tzatnandos, vestita fortãreatã care deschidea drumul cãtre Caesarea, îsi deschise portile înaintea lui Skleros.
în fata primejdiei ce se apropia, Curtea îl trimise cu noi forte împotriva rãzvrãtitului pe protovestiarul Leon, investit cu puteri dictatoriale, asociindu-i-1 pe patriciul loan. In primãvara anului 977, ei se aflau la Kotyaion, în Phrygia. Skleros, dupã ce intrase în Caesarea, o apucase pe calea cea mare care ducea la Constantinopol si se afla acum în mijlocul Phiygiei. Protovestiarul Leon se strecurã în grabã cu trupele sale în spatele lui Skleros, îndreptându-se cãtre Caesarea, pentru a-i tãia retragerea si a pune în acelasi timp mâna pe proviziile dusmanului, încercând a provoca o contrarevolutie cu ajutorul celor credinciosi împãratilor. Skleros desface din armata sa un detasament, sub comanda lui Burtzes, aruncându-1 pe urmele lui Leon. La Oxylithos, Burtzes e biruit însã cu
489

greu de imperiali, pierzându-si o bunã parte din trupe. Bardas Skleros porneste atunci el însusi în mars fortat împotriva armatelor imperiului. O luptã înversunatã se dãdu la Rhageas, unde Skleros repurta o mare biruintã. Leon, patriciul loan, o multime de ofiteri distinsi ai armatei imperiale cãzurã pe câmpul de luptã.
Drumul Constantinopolului rãmânea astfel deschis, în acest timp, flota lui Skleros, comandatã de Michail Curtikios, blocase Hellespontul, împiedicând aprovizionarea Capitalei. Skleros ajunse, în sfârsit, sub zidurile Niceei. Ea fu apãratã cu deosebitã energie de patriciul Manuel Erotikos, din vestita familie a Comne-nilor. Toate asalturile lui Bardas Skleros se frâng de rezistenta eroicã a adversarului sãu. El blocheazã atunci cetatea si numai foamea îl sili pe viteazul apãrãtor sã o predea, sub conditia de a se retrage, cu toate trupele sale, unde va voi (978)134.
Cucerirea Niceei era o izbândã dintre cele mai mari. De acum, pânã la Constantinopol nu mai era nici o piedicã. Dar în vreme ce puternica cetate cãdea în mâinile revoltatului, flota sa era distrusã în apele Hellespontului de amiralul imperiului, Theodor Ka-rantenos, iar Capitala dobândea prin aceasta iarãsi posibilitatea de a se aproviziona.
Se întelege usor ce impresie a putut face în Constantinopol apropierea trupelor biruitoare. Energicul eunuc nu-si pierdu însã cumpãtul nici în aceastã situatie gravã, înãbusindu-si propriile sentimente, el întelese cã în imperiu nu era decât un om care se putea
"" Cedrenus, II, p. 428., ed. Bonn. 490

opune cu succes lui Bardas Skleros: acesta era Bardas Phokas, rãzvrãtitul de la începutul domniei lui Tzimis-kes, care, exilat în insula Chios, îsi ducea acolo obscura existentã de cãlugãr. El îl scoase din insula în care vegeta, îi dãdu rangul de magistros si comanda supremã a fortelor Orientului (domestikos al schole-lor)135 pentru a-1 înfrunta pe vechiul sãu rival, acela care, cu sapte ani mai înainte, îi zdrobise visurile de înãltare. Phokas era, dupã mãrturisirea lui Psellos, superior lui Skleros prin experienta si geniul sãu militar, prin puterea lui fizicã: cine primea de la dânsul o ranã era sigur o ranã de moarte; un strigãt al sãu, chiar de departe, tulbura întreaga armatã. El era însã, prin aceste însusiri si prin familia imperialã, mai primejdios decât Skleros. De aceea i se iau cele mai strasnice jurãminte cã nu va încerca rebeliunea si e trimis la trupele sale în Asia1321.
Noul domestikos izbuti sã se strecoare prin tinuturile ocupate de trupele revoltate si ajunse, în ascuns, la Caesarea, unde Eustathios Maleinos îsi adunase resturile armatei sfãrâmate si unde se afla si faimosul Burtzes, care trecuse de partea imperialilor. Phokas îi însufleti pe soldatii descurajati, reorganiza armata, recrutã din toate pãrtile trupe proaspete, întemein-du-se pe influenta familiei sale, atât de popularã în Cappadocia.
Informat de cele ce se petreceau în interior, amenintat a fi atacat din douã pãrti, Skleros se vãzu silit a porni de pe marginea Bosforului pentru a-1 rãpune pe
135 N. Adontz, Tomik le moine, Byzantion, XIII (1938), p. 143-164. Face corecturi în cronologia confuzã a lui Kectrenos.  .   ,  .,,
491
NICOLAE   BANESCU
adversarul sãu. Cei doi generali, cei mai mari cãpitani ai vremii, se întâlnirã în Câmpia Pancalîa, la rãsãrit de Amorion, aproape de Chalys.
Raportul lui Cedrenus asupra operatiunilor militare ale lui Bardas Phokas contra rebelului B. Skleros e îndoielnic136. El face confuzii, vorbeste de douã bãtãlii: prima la Amorium, a doua la Pankaleia, dar cea din urmã e tot una cu cea dintâi, unde Bardas luptã cu Constantin Gabras, general al lui Skleros. La Pankalia lupta se dã între Skleros si Phokas: douã versiuni ale aceluiasi subiect. Ultima bãtãlie, decisivã, la care au luat parte trupele lui David curopalatul s-a dat la Basilica Therma, pe 24 martie 979.
David a intervenit la cererea lui Bardas Phokas, dupã Cedrenus. Cronica georgianã pretinde cã împãratul Basilios a fãcut apel la David. Izvorul ei a fost Viata Sf. loan si Euthymios^7. Aici se povesteste despre interventia împãratilor Basilios si Constantin, a împãrãtesei-mamã, prin mijlocirea lui loan si Tornik, pe ca-re-i cheamã din Athos. Datele Vietii sunt însã încurcate, dupã cum aratã Adontz.
Cedarea de cãtre David a statelor sale a avut loc numai dupã expeditia trimisã de Basilios contra lui (990-991), din cauzã cã sustinuse rãscoala lui Bardas Phokas împotriva împãratului, în 987-989. Bardas piere la 13 aprilie 989 si Basilios se rãzbunã, trimitând contra lui David o expeditie. Acesta, înfricosat, face pace si, bãtrân cum era, promite dupã moartea sa statele sale lui Basilios. împãratul îi conferi demnitatea de curopalat si-1 onorã cu vesminte împodobite cu ornamente pretioase. Documentul georgian raporteazã fals aceastã concesiune la anul 979, în legãturã cu serviciile fãcute de Tornik.
Discutia e importantã, evidentiind cã:
1)  Bãtãlia de la Pankaleia este acelasi lucru cu cea din Amorium;
2) Interventia georgienilor la Basilica Therma (979);
3)  David curopalatul îsi cedeazã statele sale în 991.
136 N. Adontz, op. cit., Byzantion, XIII (1938), p. 143-164. ir Vezi trad. lat. a lui P. Peeters, An. Boli., t. 36-37.
492
pp»""                                                                   "*""*

Ciocnirea fu crâncenã. Phokas fu biruit (iunie 978). Fiind el însusi rãnit, abia putu scãpa din învãlmãsealã. El îsi conduse însã trupele în retragere, dincolo de Sangarios.
Phokas nu-si pierdu totusi curajul. Se retrase în pãrtile Caucazului, pentru a obtine ajutoare de la puternicul curopalates David al Iberici. Tornikios, general de origine armeanã, care se retrãsese cãlugãr în la-vra Sf. Athanasie la Athos, e scos din retragerea sa si trimis în Iberia, dupã ajutor. Theophano si Basilios pa-rakoimomenos se gândirã cã doar David curopalatul din Iberia i-ar putea ajuta. Tornikios e trimis cu scrisori. El comandã corpul de cavalerie de 10.000 de georgieni oferiti de curopalatul David1'31 si contribui la succesul campaniei138.
Cu acest ajutor139 si cu trupele sale refãcute, Bardas Phokas se întoarce, în primãvara anului 979, cãtre Apus. A doua mare luptã se dãdu la Basilika Therma,
138 V. Paulus Peeters, Un colophon georgien de Thomik le moine, An. Boli., t. 50 (1932), p. 358-371.
139 Paulus Peeters, Vie des SS.Jean et Euthyme, An. Boli., 36-37 (1917-1919), Thornicius, ad Lauram magni Athanasii pervenit (p. 19). Fatã de rebeliunea lui Skleros, reges autem cum regina (ma-tre), intra urbem condusi in summo discrimine et angustia er-ant. Dum igitur in ista sunt condicione, ita secum cogitarunt: „Praeter Davidem curopalatem, neminem habemus vis nobis opemferat"(p. 20).
Dar fiindcã Skleros pãzea toate drumurile, nu se putea trimite sol. Atunci se gândesc la Tornikios si trimit la dânsul un ceiJoco'-Tosopoc, cu scrisori si-1 cheamã la Constantinopol, rugându-1 a merge la David cu scrisorile lor pentru ajutor.
493

thema Charsianos (24 martie), o luptã decisivã1341 în acest crunt rãzboi civil140.
Trupele lui Phokas începuserã a da înapoi si acesta, în disperare de cauzã, se aruncã în galopul calului asupra lui Skleros, care, la rândul sãu, observând miscarea, porni împotrivã. O clipã, bãtãlia se opreste în fata acestei lupte homerice. Skleros, cu o loviturã de sabie, taie urechea dreaptã si frâul calului lui Bar-das; acesta îl izbeste în cap cu o strasnicã loviturã, cu mãnunchiul sãu de arme grele si Skleros se rostogoleste în nesimtire de pe cal. Crezându-1 mort, ai sãi îsi pierd curajul. Cavalerii georgieni îi fugãresc aprig, armata rebelului fiind în cea mai mare parte decimatã141.
Venindu-si în fire, dupã ce fusese ridicat de ai sãi, Bardas Skleros îsi cautã scãparea, însotit de ai sãi si de vreo 300 de cãlãreti, dincolo de Eufrat, în Martyropo-lis, cetate acum arabã. Cu prada luatã de la dânsul, Tornikios, covârsit cu liberalitãti de basileus, construi vestita mãnãstire Iviron, de la Athos142.
140  V. N. Adontz, Tornik le moine, Byzantion, XIII (1938), p. 143-164.
141  Vezi detaliile luptei homerice la Cedrenus II, p. 431-432, care o situeazã la Pancalia (confuzie).
142 Paulus Peeters, Un colophon Georgien de Thornik le moine, An. Boli, L (1932), p. 358-371.
loan Tornikios, învingãtorul lui Bardas Skleros la 979. Un memorial al acestui personaj se citeste pe o foaie de pergament ce face parte din ms. grec nr. 62 al Bibi. Sinodale din Moscova, scris pe douã coloane. loan Thornik, donatorului manuscrisului la mãnãstirea Iberilor din Athos, unde a petrecut el, în calitate de cãlugãr.
Memorialul lui Thornik dintr-un alt manuscris, Codex nr. 9 de la Iviron, cuprinde date si mai pretioase, în ora criticã a revoltei
494

Bardas Skleros e internat de Califul arab la Bagdad, unde e tinut în captivitate îndelungatã, pânã în decembrie 986143. Partizanii sãi se supun, obtinând amnistia împãratului si astfel se sfârseste cumplitul rãzboi civil care amenintase atât de mult tronul tinerilor împãrati ai dinastiei macedonene. Bardas Phokas îsi sãrbãtori triumful în Constantinopol, rãsplãtit de împãrat, care-1 confirmã în marea sa comandã de domestikos al schelelor Orientului.
în legãturã cu miscarea lui Skleros se aflã, poate, si demisia patriarhului Antonios Studitul, petrecutã în 980, prin urmare îndatã dupã înãbusirea acestei miscãri, pe care el o va fi ajutat. Locul sãu este luat, abia în 984, de Nicolaos Chrysoberges.
2. Evenimentele din Italia.
Luptele cu arabii sicilieni si Otto al II-lea
împrejurãrile grele în care se zbãtea imperiul în timpul revoltei lui Skleros încurajarã incursiunile ara-
lui Bardas Skleros (977-978), fostul strateg bizantin, devenit cãlugãr în Lavra Sf. Athanasie, la rugãmintile regentei Theopha-no, iese din retragerea sa, si obtinând de la curopalatul David din Iberia un ajutor militar, a cãrui comandã o ia, 10.000 de cãlãreti georgieni, îl bate pe Skleros, si-1 urmãreste pânã sub Ma-iafariqîn. S-a întors apoi la Athos, pentru a-si sfârsi viata în contemplatie, nu însã în tãcere si uitare, împãratii a cãror coroanã a salva t-o îl covârsesc de liberalitãti, care servirã la fondarea lavrei iberilor (Iviron).
Paulus Peeters, Un colopon georgien de Thornik le moine, în An. Boli., t. L (1932) p. 358-371.
143 Basilios fãcu o interventie pe lângã emirul de Bagdad, Adud-ad-Daulah pentru a nu-1 sprijini pe rebel (Dolger, Regesten, I, nr. 763, p. 98).
495

bilor în tinuturile bizantine ale Italiei sudice. Magistrul Nikephoros, însãrcinat încã din vremea împãratului cu acelasi nume, de a reface regiunile devastate ale the-melor italiene, fãcea acum mari pregãtiri pentru a preîntâmpina atacurile repetate ale dusmanului secular. Impuse orasele maritime la pregãtirea flotei si provocã prin aceasta revolta locuitorilor din Rossano, expusi la toate ororile acestui rãzboi. Numai interventia venerabilului ascet Nilos îi scãpã de pedeapsã.
între 978 si 981, Abul-Kassim, emirul din Sicilia, îsi reia expeditiile asupra Italiei bizantine. O primejdie si mai mare se abãtu, în aceeasi vreme, asupra themelor bizantine ale Italiei. Ambitiosul Otto II al Germaniei nãzuia acum, ca si tatãl sãu mai înainte, sã-si întindã stãpânirea asupra întregii Italii si sã sfãrâme apoi, pentru a-si asigura aceastã stãpânire, puterea arabilor din Sicilia. Bizantul nu ar fi putut acum sã-i opunã o rezistentã serioasã, în 981, el pãtrunde cu ostile sale în Roma, unde-si restabileste autoritatea, asezîndu-1 în Scaunul pontifical pe Benedict VII, izgonit mai înainte de partida adversã, în toamna acestui an, el se coborî în posesiunile bizantine, unde garnizoanele slãbite nu-i puteau opune decât o micã rezistentã. Bari, capitala acestor posesiuni, cãzu în mâinile sale. La începutul anului 982, Matera si Tarentul furã de asemenea ocupate.
Dupã ce cuceri astfel mai toatã Apulia, Otto se ciocni cu bandele emirului din Sicilia, care, dupã obicei, odatã cu primãvara, se nãpustiserã asupra tãrmurilor Calabriei. O mare bãtãlie se dãdu la Stilom, mai jos de Cotron (Capo di Colonna); ea sfârsi cu biruinta lui Otto, emirul însusi cãzând în crâncena încãierare.
496

Dar, îmbãtat de izbânda pe care o credea definitivã, împãratul porni, imprudent, în urmãrirea bandelor arabe. Acestea se revãrsarã însã mai târziu din munti si, aruncându-se asupra armatei germane, o strivirã în-tr-o a doua mare luptã, din care împãratul scãpã cu mare greutate, îmbarcându-se pe o corabie bizantinã, care îl aduse la Rossano1361, unde îl astepta împãrãteasa. Aceastã bãtãlie, care se dãdu în ziua de 13 iulie 989 si în care pieri floarea nobilimii teutone si italiene, fu un mare dezastru pentru germani; ea fãcu o impresie adâncã în toatã Europa144.
Otto, descurajat, pãrãsi de îndatã tinuturile în care intrase cu atâta falã1371, retrãgându-se spre nord. Astfel, posesiunile bizantine, scãpate de garnizoanele de ocupatie, se întoarserã din nou, fãrã luptã, în mâinile vechilor posesori145.
144 V. L.M. Hartmann, Gesch. Italiens im Mittelalter, IV, Gotha, 1915, p. 81-85.
143 G. Schlumberger, Recits de Byzance et des Croisades, I-ere serie, Paris, 1923, p. 31-42.
„La Bataille de Stilo en l'an 982. L'empereur Otton II d'Ale-magne contre l'emir de Sicile Abu'l Kassem, le «Bulcassin» des chroniqueurs".
A pornit din Tarent, unde stãtuse mult, pentru a-1 întâlni pe emir, care înainta pe coastã. Drum greu, îngust, prins între muntii prãpãstiosi si mare, târât de torentele care coboarã din munti. La Rossano, o lasã pe împãrãteasã în paza episcopului Dietrich de Metz (ea îl însotise în aceastã campanie) si porneste cu armata înainte. La Stilo, Capo di Collonna, mai jos de Cotron, atinge avangarda lui Abul Kassem. Douã chelandia bizantine îl însoteau pe mare, luate cu mare pret de dânsul de la Tarent. Ele i-au adus probabil stirea cã arabii, îngroziti de marea oaste germanã, s-au întors din drum. împãratul aleargã cu floarea ostirii. La 13
497
NICOLAE  BÃNESCU
împãratul german fãcea pregãtiri pentru o nouã mare expeditie împotriva Siciliei. Dar la 7 decembrie
iulie îi ajunse pe arabi. O luptã aprigã se dãdu, emirul pieri cu o grupã de nobili arabi în jurul sãu. Ceilalti se risipesc, prin munti.
Otto fãcu imprudenta sã-i urmãreascã pe unii, însotit numai de o micã suitã. La un moment dat arabii se aruncã din toate pãrtile asuprã-i. înconjurat, nu-i mai rãmase altã scãpare decât sã se arunce în mare, unde una din corãbiile ce asistase la luptã se arãta în fatã. Porni în goanã pe plajã. Arabii în galop dupã el. Calul sãu obosit, refuza a mai merge. Un evreu credincios din Apulia, sau Calabria, ce-1 însotea (Kalonymus), descãleca si-i oferã calul zicând: „Ia calul meu, dacã voi muri aici, dã pâine copilului meu !"
Era momentul suprem, arabii îl ajungeau. Se aruncã în valuri. Dar corabia trecu înainte. Se întoarse. Evreul îl astepta, arabii nestiind cu cine aveau a face, plecaserã. Dar deodatã altã grupã apare, nãpustindu-se dupã dânsul, în drum, ei îl ucid pe evreu, împãratul se aruncã din nou în valuri, a doua corabie trecea. Cãpitanul, impresionat de acest fugar care tãia valurile pentru a se mântui, opreste, îl trage în corabie. Dar primejdia era tot atât de mare pentru dânsul.
Era în mâna bizantinilor, pe care-i atacase neloial. Un ofiter slav, care servise mai înainte sub Otto, îl recunoaste. El îi suflã sã nu se descopere. Spune bizantinilor cã e un ofiter mare al lui Otto si cã vor avea o rãscumpãrare bunã dacã îl duc la Rossano, unde se aflã tezaurul german.
Ofiterul se lasã convins, înainte de Rossano, Xolunta, slavul merge sub cuvânt sã trateze rãscumpãrarea. Dã de stire la tãrm, episcopul vine cu câtiva ofiteri cu o corabie, se urcã, vorbeste cu împãratul, la un moment dat acesta se aruncã în valuri si o ia înot spre tãrm. O luptã se dã pe bord, între ai sãi si greci, reveniti din surpriza lor. Otto era bun înotãtor, mai multe corãbii porniserã de la tãrm, el izbuteste a atinge malul. Recunoscãtor cãpitanului, care-1 salvase, voi sã-i plãteascã, dar acesta nu primi nimic, si o luã în larg.
Astfel scãpã din aceastã extraordinarã aventurã împãratul german.
498

983 el muri la Roma, lãsând sceptrul imperiului în mâinile fiului sãu, micutul Otto al III-lea.
3. Luptele cu arabii din Siria. Conspiratia sefilor militari. Cãderea lui Basiliosparakimomenos
Am vãzut slãbiciunea necontenitã a Califatului de Bagdad, în Siria, autoritatea sa fusese în vremea din urmã înlocuitã de noii stãpâni ai Egiptului, califii fatimiti.
Un fapt însemnat se întâmplase, în Siria, în epoca în care fiii lui Romanos al II-lea ajungeau singuri în fruntea imperiului: Hamdanidul1381 Saad, fiul vestitului Saif-ad-Daulah, care rãtãcise atâta vreme, despuiat de mostenirea tatãlui sãu, izbuti a intra în sfârsit biruitor în Alep (martie 976), dupã un asediu de patru luni. încurajat de greutãtile în care se zbãtea imperiul, în luptã cu Bardas Skleros, emirul încetã plata tributului si provocã astfel ciin nou ostilitãtile cu bizantinii. Dupã înãbusirea rãscoalei lui Skleros, Bardas Phokas porni, deci, în fruntea trupelor din Asia, asupra lui Saad. O luptã avu loc sub zidurile Alepului si emirul fu nevoit sã semneze un tratat, îndatorindu-se a plãti tributul.
Alte lupte, asupra cãrora izvoarele bizantine tac, se purtarã în aceeasi vreme, între garnizoanele bizantine din orasele de coastã ale Feniciei si trupele arabe africane. Izvoarele arabe si siriene au înregistrat aceste încãierãri, care dominã anii 981-986.
Bardas Phokas se întoarce iarãsi la Alep, în 983, pentru a-1 proteja de astã datã pe vasalul imperiului împotriva egiptenilor care-1 atacaserã si, poate, pentru a-1 face sã-si respecte tratatul. Bardas cucereste apoi îndatã Homs (vechea Emessa) din mâinile arabilor
499
NICOLAE   BANESCU
dusmani. Pe la mijlocul anului 985, domesticul se întoarse iarãsi cu puternicele sale armate la Alep, pentru a pedepsi perfidia emirului, care nu se tinea de obligatiunile tratatului, în vreme ce Phokas asedia Apa-meia, Saad devasta tinuturile de frontierã, nimicind în aceastã incursiune vestita mãnãstire a Sfântului Sime-on Stilitul, de lângã Alep. Trupele egiptene cuceresc, la rândul lor, Balanea, situatã pe tãrmul Mãrii Medite-rane, de unde amenintã celelalte cetãti bizantine de pe coastã.
în fata acestei primejdii, împãratul îl trimite pe magistrul Leon Melissenos cu ordinul de a recuceri Balanea.
în momentul acesta, la Constantinopol se urzea un complot împotriva împãratului. Faimosul parakimo-menos1391, atotputernic de atâtia ani, vedea scãpându-i din mânã conducerea imperiului. Basilios, acum un tânãr destul de matur, întelegea sã domneascã. Fãrã a mai consulta pe nimeni, el lua mãsurile pe care le credea necesare. sefii militari de frunte, Bardas Phokas si Leon Melissenos, împãrtãseau nemultumirea eunucului, fiind redusi la un rol prea sters în conducerea treburilor publice. Astfel se urzeste un complot între dânsii si parakimomenos. împãratul îl descoperã însã la timp si vestitul Basilios eunucul îsi pierde atunci locul, fiind trimis în exil, despuiat de imensele sale averi. Melissenos fu obligat sã meargã în expeditia pentru recucerirea cetãtii Balanea, care fu smulsã iarãsi din mâinile Fatimitilor; Bardas Phokas pierdu comanda trupelor Asiei, rãmânând cu titlul de duce al Antiochiei.
Scãpat de tutela supãrãtoare a eunucului, Basilios II îsi schimbã cu totul modul de viatã. Istoricii insistã asu-
500

pra acestei prefaceri a tânãrului împãrat. El nu mai trãi decât pentru ambitia si gloria sa, exercitându-si autoritatea cu o energie care se simtea în toate actele sale.
4. Primul rãzboi cu bulgarii
Teribila revoltã a lui Bardas Skleros, care sleise atâtia ani fortele imperiului, provocã o mare miscare în Bulgaria. Dupã ce îi zdrobise pe rusii lui Sviatoslav, Tzimiskes anexase la imperiu toatã partea de rãsãrit a Bulgariei, cuprinsã între Dunãre si Balcani. Fiii tarului Petru fuseserã adusi ca trofee ale biruitorului, dezbrãcati de titlul lor regal si retinuti ca simpli demnitari la Curtea bizantinã. Dar în 976, îndatã dupã moartea lui Tzimiskes, bulgarii profitarã de luptele pe care le ducea împãratul în Asia si se ridicarã pentru a scutura jugul bizantin. Boris II cu familia lui e pomenit de Ce-drenus, dar si fratele sãu Roman era atunci cu dânsul, spune Iahya. Pentru cã nu mai exista vreun descendent al familiei regale bulgare, ei îsi aleg o nouã dinastie în fiii unui sef national din boierimea bulgarã, foarte puternic, Nicolae, care avusese titlul de cornel.
învãtatii bulgari, si cu ei Jirecek, crezuserã cã încã înainte de 976 un stat occidental se rupsese din Bulgaria lui Simeon1401, sub acel comes si cã asupra acestei Bulgarii occidentale nu se întinsese actiunea rãzboinicã a lui Tzimiskes - neatârnarea se pãstrase aici neatinsã, fatã de catastrofa ce lovise partea de rãsãrit a
146 D. N. Anastasijevic, L'hypothese de la Bulgarie occidentale, în „Premier recueil dedie â la memoire de Th. Uspenskij", Paris, 1930, p. 20 si urm., colectia „Orient et Byzance", IV, a lui Gabriel Millet.
501
NÎCOLAE   BÃNESCU
stãpânirii bulgare. Se socotea un fapt stabilit cã lungul si crâncenul rãzboi purtat de Basilios II cu bulgarii îsi are începutul în regatul acesta neatârnat al Bulgariei occidentale. Dar Anastasijevic a dovedit inexistenta acestei Bulgarii occidentale. Profitând de greutãtile în care se afla noul împãrat, în urma revoltei lui Bardas Skleros, fiii comitelui se ridicarã, cãutând sã-si întindã puterea în paguba imperiului.
Nicolae lãsase patru fii: David, Moise, Aaron si Sa-muel. Scriitorii bizantini îi numesc de obicei "fiii comitelui", Kou.rrTOTto'uXoi. Dintre acestia, David luã mai întâi domnia si el pieri dupã câtiva ani, ucis de niste vlahi chervangii147 între Castoria si Prespa, la locul numit „Stejarii Frumosi" (TOCI; Xeyo|xevac; KaA,6c<; Apuc;). Moise muri în timpul asediului orasului Serres, la începutul campaniei; Aaron fu ucis de Samuel, pentru simpatiile sale grecesti, ceva mai târziu, în anul 980, Samuel se afla în fruntea regatului bulgar occidental.
1/17 Cãci acesta e sensul expresiei lui Kedr., BÃcc^oi oSÎTOci (V. Bogrea, Sur Ies BÃâ%oi oSîrai de Cedrenus, „Bulletin de l'Institut pour l'etude de l'Europe sud-orientale", 7 (1920), p. 50-53).
învãtatii în genere au luat aceastã expresie cu sensul de „\1aques nomadei, „des passants valaques". La notion est iden-tique â celle de kjelator des documents serbes medievales, expli-quees par Jirecek en opposition avec la notion de voinik (Staat u. Gesellschaft im mittelalterl. Serbien, I, 70). Ces deux termes obscurs s'eclairent mutuellement: kjelator est Pequivalent rou-main du terme de 65iTTit. Bogrea signale Ies BXctxov âoTpâie-UTOi du diplome d'Andronic Paleol. (1324) publie par Lambros, Neoq 'EXA,T)vo^v., XII, p. 38 si urm.; ils ne seraient donc que Ies kjela-tori des documents Serbes, Ies Vlaques qui faisaient le service de transport, „conducteurs de caravanes", et c'est en ce sens que nous devons entendre le terme de Cedrenus.
502

Ostilitãtile bulgarilor începurã îndatã dupã moartea lui Tzimiskes. Pe de o parte, regatul occidental, sub cei patru „comitopuli", atacã provinciile vecine ale Imperiului bizantin, pe de alta, în Bulgaria supusã izbucnesc o serie de rãscoale, garnizoanele bizantine fiind acum slãbite din pricina fortelor trimise necontenit în Asia, împotriva lui Skleros. Atacurile lor se îndreptarã mai întâi asupra cetãtii de frontierã, Serres, unde fu ucis Moise. La 980, rãmas singur în fruntea Regatului, Samuel continuã cu mare energie atacurile împotriva provinciilor bizantine. Centrul puterii sale fu statornic, vechea Macedonie, la rãsãrit de Vardar. Capitala se schimbã adesea, dupã vicisitudinile luptelor: mai întâi la Sredetz, Triaditza (Sofia de azi), apoi trecu pentru scurt timp la Moglena, dupã aceea la Vodena si la Prespa, unde încã se mai vãd pe insulele lacului si pe tãrm ruinele vechiului oras. Mai târziu se va muta, în sfârsit, la Ohrida.
Actiunea lui Samuel se îndreaptã împotriva provinciilor de la miazãzi ale imperiului, pãtrunzând, prin Thessalia, pânã în tema Helladei. Cãtre 986, în fruntea unei puternice armate, el nãvãleste în Macedonia si Thessalia, cucerind mai multe cetãti; între care Larissa, de unde ridicã moastele Sfântului Achilles, episcopul ce participase la Sinodul de la Niceea1411. Populatia fu strãmutatã în Bulgaria. De aici îsi luã Samuel de sotie o frumoasã bizantinã. tarul bulgar coborî dupã aceea pânã la Istmul de Corint, amenintând Peloponesul. Aceastã mare primejdie îl fãcu pe împãrat sã se hotãrascã sã întreprindã prima sa campanie împotriva bulgarilor, preludiul marilor si cruntelor rãzboaie care vor nimici cu totul statul bulgar.
503
NÎCOIAE  BÃNESCU
Cei doi printi legitimi ai Bulgariei scãpaserã din Constantinopol, încercând, în acea vreme tulbure, sã recâstige tronul pãrintelui lor. Adontz crede cã însusi împãratul le-a dat drumul, pentru a-i opune fiilor comitelui. Boris pieri pe drum, fiind ucis de un bulgar care-1 luase drept grec, dupã hainele ce le purta. Roman ajunse în Bulgaria, obtinând de la Samuel comanda cetãtii Scoplje (Skopje).
în anul 986, Basilios II îsi adunã, prin urmare, o armatã puternicã, a cãrei comandã o luã el însusi, hotãrât fiind sã dea o loviturã definitivã dusmanului, pe care nu-1 credea atât de puternic. Pentru a-1 sili sã se retragã din posesiunile sale, Basilios ia drumul care ducea, pe la nord-vest, în inima statului bulgar al lui Samuel, pe cursul Hebrului (Mãrita). tinta sa pare sã fi fost Triaditza. Dupã ce trecu prin Poarta lui Traian, defileul care ducea cãtre Triaditza, împãratul tãbãrî cu oastea la locul numit Stoponion (Stiponje). Apoi, dupã câte ne spune Leo Diaconus, martorul acestui eveniment, împãratul asedie Triaditza, dar n-o putu cuceri. Lipsit de provizii, fu silit sã ridice asediul si, în drumul prin munti, cãtre Constantinopol, fu atacat de Samuel, iar armata sa fu în bunã parte nimicitã (august 986). Cu multã greutate, împãratul, cu resturile armatei sale, ajunse la Philippopolis148. Astfel, întâia expeditie a lui Basilios II fu nenorocoasã.
Dupã unii învãtati, Bulgaria occidentalã, cu resedinta la Ohrida, se constituise cu mult înainte de 976, printr-o revoltã a comitelui Nicolae sau a fiilor sãi contra tarilor legitimi ai Bulgariei,
1 V. însã versiunea lui Cedrenos cu rebeliunea lui Mellissenos.
504
ISTORIA  IMPERIULUI  BIZANTIN
urmasi ai lui Simeon, care stãpâneau la Preslavul cel Mare. Aceastã Bulgarie ochrideanã s-ar fi mentinut în urmã alãturi de cea danubianã; Sviatoslav (în 969) si Tzimiskes (în 971) n-au cucerit decât Bulgaria danubianã; cealaltã a continuat însã mai departe.
Teorie expusã întâia oarã de istoricul bulgar Drinov în douã articole, reunite apoi în operele lui, publicate de Zlatarski, I, Sofia, 1909.
Nici un izvor nu ne confirmã existenta a douã state bulgare, unul în Moesia de Jos, sub dinastia legitimã si altul în Macedonia, sub dinastia nouã a lui Nicolae Cornitele.
Bulgaria fiilor lui Nicolae nu s-a constituit decât dupã moartea lui Tzimiskes (976), în urma revoltei bulgarilor contra stãpânirii
bizantine.
*
La moartea lui Petru (969), fiii unui anume comite Nicolae încercaserã sã punã mâna pe tronul bulgar (fiii lui Petru se aflau la Constantinopol). Ei se revoltarã contra guvernului central din Preslav. Dar nu reusesc, cãci Nikephoros Phokas trimise din Constantinopol pe fiii lui Petru si ei intrarã în Preslav149. Mai departe nu se spune ce s-a ales de acesti patru comitopouli.
Nici alte izvoare nu spun nimic de existenta Bulgariei occidentale. Presbyter Diocleas si Iahja de Antiochia concordã cu izvoarele bizantine.
Jirecek adoptã ipoteza lui Drinov (Bulgaria Occidentalã), dar crede cã n-a putut fi creatã în 963, cum sustine Drinov, bazân-du-se pe Cedrenus (care relateazã tratatul lui Petru cu Bizantul la 963 si învãtatul bulgar crede cã aceste fapte sunt gresit raportate la 963, în realitate fiind vorba de tratatul din 968-969).
Jirecek socoate cã Bulgaria Occidentalã a fost creatã în 969-971 si cã ea se aflã în legãturã cu cucerirea rusã în Bulgaria în acea epocã si cu capturarea lui Boris II. Pãrtile occidentale, neocupate de Sviatoslav, s-au constituit, zice el, în Imperiul bulgar indepen-
1 V. Cedrenus, II 347, si urm.
505
NICOLAE   BANESCU
dent si si-au dat o dinastie nouã. Apoi a revenit la teoria lui Dri-nov si pretinde cã Bulgaria occidentalã s-a nãscut printr-o sciziune în 969, putin înainte de rãzboiul lui Sviatoslav, în momentul revoltei fiilor lui Nicolae contra lui Boris II, care era absent (de care vorbeste Cedrenus, II, 347). Boris, înlãturându-i cu ajutorul lui Phokas pe comitopoli, acestia au smuls atunci de sub autoritatea lui Boris partea occidentalã a imperiului sãu si au domnit acolo ca tari independenti.
*
Cornitele se chema Nicolae si nu Sisman, cum a crezut Dri-nov si cum s-a acceptat, în genere, de la el încoace. Ne-o aratã adãugirile la Cronica lui Skylitzes, care se aflã într-un manuscris din Viena™. Acest manuscris, necunoscut mai înainte, cuprinde o serie de adnotãri marginale fãcute de episcopul Mihail de Devol.
5. Revolta lui Bardas Phokas. Relatiile cu Vladimir al Rusiei
înfrângerea pe care o suferise împãratul din partea bulgarilor încurajeazã pornirile de revoltã ale sefilor militari, nemultumiti de purtarea sa despoticã fatã de dânsii. Multã emotie a trebuit sã producã la Constanti-nopol stirea scãpãrii lui Bardas Skleros din lunga lui captivitate de la Bagdad. Psellos povesteste cum califul având un rãzboi greu, îl scoate pe Skleros cu ai sãi din captivitate pentru a-1 avea în ajutor. Acesta îl nimiceste pe dusman, dar apoi, în loc de a se întoarce, o ia în galop spre hotarele bizantine. Urmãrit, se întoarce, îi bate pe arabi si scapã. Ajuns în imperiu, aflã cã si Phokas s-a ridicat în acelasi timp, si atunci, gândind
150 B. Prokic, Die Zusãtze in der Hs. d. I. Skylitzes cod. Vindob. hist. gr. LXXIV, Munchen, 1906.
506

cã va fi greu sã lupte contra lui, intrã în întelegere cu dânsul151.
însotiti de oamenii credinciosi lui, împreunã cu care îndurase aceastã captivitate, el intrase iarãsi în Melitene, organizând din nou revolta împotriva lui Ba-silios. împãratul, în fata acestei primejdii, îl investeste iarãsi pe Bardas Phokas cu comanda supremã a trupelor din Asia, trimitându-i întãriri, cu ordinul de a merge asupra rebelului, pentru a-1 izgoni de pe teritoriul imperiului. Dar Phokas avea el însusi umilinte de rãzbunat si, în loc de a porni împotriva lui Skleros, trãdeazã cauza, suveranului sãu. Urmãrind acelasi scop ambitios ca si vechiul sãu rival, socotind momentul propice de a-si încerca încã o datã norocul, el cautã s-o ia înainte lui Skleros. La 15 august 987, sefii armatei asiatice, împreunã cu o mare parte a nobilimii teritoriale, în care familia Phokas îsi avea vechi si credinciosi prieteni, adunati în locuinta cunoscutului ma-gistros Eustathios Maleinos, în thema Charsianos, îl aclamarã ca împãrat pe Bardas Phokas. în Cappado-cia, unde familia sa era popularã, acesta îsi putu spori contingentele, la care se uni o armatã de iberieni, adicã georgienii vestiti în armatele imperiului.
Skleros îsi strânsese la rândul sãu o armatã puternicã, sprijinit pe dinastii arabi, printre care era foarte cunoscut. Cei doi rivali înteleserã îndatã cã, dacã se vor lupta între dânsii, vor face jocul adversarului. Ei intrarã în negocieri. La o întrevedere, în Cappadocia, Bardas Phokas pune însã mâna pe Skleros, îl dez-
151 Ed. Em. Renauld, Cbronographia, 10-11. Cf. Cedr., II, p. 439-440.
507
NICOLAE   BÃNF.SCU
bracã de atributele imperiale si-I închide în fortãreata Tyropoion, situatã între Lykandos si Meliteia, conform opiniei lui H. Gregoire. O mare parte dintre aventurierii strânsi în jurul lui Skleros trec acum de partea lui Phokas. In fruntea numeroaselor sale trupe, el apãrea, pe la începutul anului 988, pe malurile Bosforului. O parte a armatei sale, aflatã sub comanda lui Nikepho-ros, fratele sãu si a lui Delphinas, lua pozitie la Chry-sopolis, tãind comunicatia Capitalei cu Bosforul si aruncând spaima în populatia sa impresionabilã; cealaltã parte, sub comanda lui Leon Melissenos, asedia Abydos, pe tãrmul asiatic al Dardanelelor, pentru a pune mâna astfel pe cealaltã strâmtoare, izolând complet Constantinopolul, spre a-1 constrânge prin foame. Situatia lui Basilios pãrea deznãdãjduitã. Toatã Asia era în mâinile rebelului; în Europa, bulgarii, biruitori, ocupau o bunã parte a themelor bizantine, împãratul se arãtã însã la înãltimea acestei mari primejdii. Cel dintâi lucru de fãcut era sã se zdrobeascã armata de la Chrysopolis, înainte de a se întãri pentru a da asalt Capitalei. Trupele sale disponibile erau putine; el stiu însã a-si câstiga în grabã mercenari, cu care sã întreprindã lovitura. Intrã anume în legãturi cu Vladi-mir, care domnea asupra rusilor, la Kiev, cerându-i un ajutor grabnic de trupe; acesta obtinea în schimb mâna sorei sale Anna, îndatorându-se a trece, cu poporul sãu, la crestinism, în urma acestei întelegeri, 6.000 de varegi rusi furã trimisi la Constantinopol. Ei alcãtuiau un corp organizat aparte, o drujina, dupã expresia rusã de azi. Acesti rãzboinici aveau sã constituie nucleul corpului auxiliar rus permanent la Constantinopol, al vestitei drujine care va da celebra gardã varegã
508

a împãratului si se va ilustra, multã vreme, pe toate câmpurile de bãtaie.
Având acest ajutor la îndemânã, împãratul trecu, probabil la începutul anului 989, la ofensivã. Pentru a întreprinde o diversiune, el îl trimise pe mare, la Tra-pezunt pe magistrul Taronites, spre a strânge acolo trupe si a ameninta spatele adversarului, într-o noapte, pe la începutul lui martie, Basilios transportã cu flota trupele sale, pe coasta Asiei, în zorii zilei varegii se aruncã asupra lagãrului soldatilor lui Bardas. Acestia, surprinsi, furã mãcelãriti în cea mai mare parte; cei doi sefi, Delphinas si Nikephoros Phokas, fratele revoltatului, orbit mai înainte de Tzimiskes, cad în mâinile împãratului. Cel dintâi e ucis, al doilea, fiind inofensiv, e aruncat în închisoare.
Dupã aceastã biruintã, Basilios îsi îndreaptã fortele împotriva rebelului, care, adunându-si restul trupelor, se unise cu armata de la Abydos.
în noaptea de 13 spre 14 aprilie, flota lui Bardas fu aprinsã de corãbiile incendiare ale împãratului, iar acesta se aruncã asupra armatei sale de uscat. O mare încãierare se produse. Un eveniment neasteptat dãdu biruinta de partea împãratului: Bardas, zãrindu-1 pe Basilios în fruntea armatei sale, deodatã se nãpusteste, în goana calului, asuprã-i, urmat de o trupã de georgieni. Basilios, din partea sa, îl astepta în apãrare. Ajuns aproape, spre mirarea tuturor, îsi întoarce iute calul, urcã în galop o înãltime, descãleca, se întinde pe pãmânt si îsi dã sfârsitul, în privinta acesta, stirile dupã Psellos se contrazic. Unii povestesc cã a fost lovit mortal de o lance aruncatã asuprã-i, altii cã a fost lovit de o sincopã, de o congestie, în urma furiei cu
509

care se aruncase asupra rivalului sãu; dar, mãrturiseste Psellos, zvonul curent, care stãpânea, era cã fusese otrãvit de un om de serviciu, cumpãrat, care i-ar fi turnat otravã în paharul de apã ce-1 bãuse înainte de a se avânta în luptã152.
Se crezu, la început, cã Bardas fusese rãnit, ori cã vroia sã se odihneascã. Dar când se vãzu cã rãmâne nemiscat si se constatã cã e mort, efectul acestui accident atât de extraordinar fu neasteptat. Trupele lui Bardas înceteazã lupta si o iau la fugã. Urmãrite de imperiali, multi sunt ucisi, iar altii cad prizonieri.
Astfel se încheie teribila revoltã care amenintase atât de serios tronul împãratilor macedoneni. Basilios intrã triumfãtor în Constantinopol. Capul lui Bardas fu plimbat pe strãzile Capitalei, înfipt într-o lance. Complicii sãi furã executati; singur Melissenos obtinu iertarea.
6. Crestinarea lui Vladimir si a rusilor, împãcarea cu Bardas Skleros. Noua campanie m Bulgaria
Alte complicatii se iveau însã îndatã. Skleros, eliberat de sotia lui Bardas Phokas, de îndatã ce dânsa aflã sfârsitul tragic al acestuia, începea iarãsi lupta, aclu-nându-si partizanii, în Asia. Bulgarii, folosindu-se de dificultãtile în care se zbãtea din nou imperiul, devastau tinuturile din Thessalia si Macedonia, cucerind puternica cetate Berroia. Rusii, rupând alianta cu Bizantul, atacarã puternica posesiune bizantinã Cherson. E probabil cã Basilios, în urma triumfului sãu, amânã împlinirea fãgãduintelor fãcute de el lui Vladimir si
152 Ed. Renauld, I, XVI, p. 11.
510

acesta rãspunse prin asediul cetãtii din Crimeea, care cãzu în mâinile sale.
Basilios, fatã de atâtea dificultãti, se hotãrî a ajunge prin bunã întelegere la o împãcare cu fostii sãi aliati, si a-1 aduce, prin bunãvointã la supunere pe Skleros, pentru a-si putea întrebuinta toate fortele împotriva temutului dusman bulgar.
El o trimise atunci lui Vladimir pe Anna, însotitã de preoti si egumeni, care sã-i converteascã pe rusii pãgâni Ia crestinism. Vladimir se recunostea crestin, declara oficial cã Rusia acceptã crestinismul. Lãsând apoi cetatea în mâna Grecilor, se duse la Kiev, unde rãsturnã idolii si puse poporul sã se boteze, în apele Niprului, ceea ce nu fu greu, crestinismul fiind dinainte rãspândit printre locuitorii din Kiev si pãgâni nu erau multi acolo, în alte pãrti însã, introducerea crestinismului întâmpinã rezistentã; la Novgorod s-au desfãsurat scene sângeroase. Vladimir construi biserici. Pacea domni de acum netulburatã între rusii crestini si bizantini, împãratii îi Uimiserã cu acest prilej lui Vladimir, la Kiev, coroana si însemnele suveranitãtii1421.
N. De Baumgarten1" analizeazã izvoarele vechi rusesti, confuze si anacronice. Sagas islandeze sunt puse la contributie pentru precizarea faptelor, înainte de conversiunea lui Vladimir, crestinismul era cunoscut printre varegii care îl înconjurau pe print. Vladimir a primit crestinismul în Rusia, nu la Cherson, cum spune legenda. Botezul sãu a avut loc în 987. Poate sub influenta lui Olqf Tryggunson fu chemat de Basilios II contra lui Bardas Pho-
ra Saint Vladimir et la conversion de la Russie, Orientalia Christiana, voi. XXVII, l, Roma, Pont. Institutum Orientalium Stu-diorum, 1932.                            ,.,..,,
511
NICOLAE   BÂNESCU
kas în 988. El a fost probabil în fruntea celor 6.000 de varegi, pe câmpul de luptã. Sosind în Constantinopol a fost îndatã cãsãtorit cu Anna, si apoi a pornit la luptã, în aprilie 989 (12-13), avea loc cãderea lui Bardas. Dupã biruintã, împãratul nu si-a împlinit promisiunea si Vladimir a iesit cu Varegii sãi pe corãbii, îndreptân-du-se cãtre Taurida, pentru a se rãzbuna contra imperiului15'1.
Chersonul fu blocat, el cãzu în puterea lui Vladimir în vara anului 989- Aceasta schimbã atitudinea curtii bizantine. Anna fu silitã a pleca la Cherson. Erau si împrejurãrile critice: Samuel ataca în peninsula Balcanicã, Bardas Skleros ridica iarãsi steagul revoltei. Anna fu însotitã de un cortegiu de mitropoliti si prelati. Vladimir se recunostea crestin, declara oficial cã Rusia acceptã crestinismul. Chersonul fu restituit împãratului1".
O bunã parte din Varegi fu lãsatã în serviciul imperiului, desigur în schimbul unei mari sume de bani-, ei se regãsesc în serviciul Bizantului.
Dupã spusele cronicilor, Vladimir, întors la Kiev, se dedicã imediat operei crestinismului. Locuitorii au fost botezati (ceea ce nu a fost greu, crestinismul fiind dinainte rãspândit printre kieveni). Idolii au fost sfãrâmati, pãgânii nu erau prea multi în Kiev. Introducerea crestinismului nu se petrecu pretutindeni atât de usor ca la Kiev, dar el fu propagat si în alte pãrti. Vladimir construi biserici. Dãdu un statut, care poartã pecetea influentei canonului german (influenta occidentalã).
Vladimir muri la 15 iulie 1015.
Rusii (convertirea). V.A. Mosin'*5 exprimã aceeasi pãrere, fãcând o sintezã a propãsirii crestinismului, pornind din primele secole ale crestinismului din orasele grecesti de pe tãrmul nordic al Pontului, mai târziu în Caucaz si Georgia. La crestinarea rusilor, în pãrtile nordului, au contribuit si misiunile din Apus care au
154 Ibidem, p. 69-80. 15t Ibidem, p. 83-85.
156 Cf. V.A. Mosin, Crestinismul în Rusia înainte de Sf. Vladimir (Hristianstvo v Rosii do sv. Vladimird), extras din „Vladimirskij Sbornik" (988-1938), Belgrad, 1938.
512

rãspândit crestinismul spre finele secolului al X-lea în Ungaria, Danemarca si Norvegia, înainte de Vladimir, crestinismul a putut fi rãspândit la Kiev.
S-a crezut cã numai în 1037 s-a constituit Mitropolia din Kiev si cã mai înainte, în epoca urmãtoare botezului Sfântului Vladimir (987-988) a fost o perioadã de autocefalie, în care s-au încrucisat influentele latine si bulgare157.
V. Laurent examineazã texte putin cunoscute si ajunge la concluziile urmãtoare:
1.  Primele misiuni din Rusia au fost opera latinilor veniti din Moravia sau trimisi direct de Roma. Actiunea lor se simte în institutii, mai ales în jurisprudentã. Bulgarii exercitarã o actiune paralelã, înainte de desfiintarea patriarhatului de Ohrida.
2.  Evanghelizarea tinuturilor ruse era începutã când Vladimir se gândi a se conveni, împãratul Basilios II exploata aceastã situatie când o cãsãtori pe sora sa cu cneazul rus. Se impuse în Rusia prin misionari o ierarhie constantinopolitanã.
3.  în aceste împrejurãri, nu e de crezut ca întâia ierarhie a Kievului sã nu fi fost bizantinã. Botezul rusilor a fost îndeplinit de preoti bizantini, si primii pãstori au fost ei. E sigur pentru Novgorod si trebuie sã fi fost asa si în alte scaune.
4.  O dovedeste si transferarea sigurã a mitropolitului din Se-bastia, în 1025, ca arhiepiscop de Kiev.
5.  Succesiunea episcopalã bizantinã nu e sigur sã fi continuat pânã la 1037. Poate numirea lui Alexios-ca episcop trimis de Be-nedict VIII (1012-1024) a rupt seria. Dar grecii au restabilit-o apoi.
6.  Regimul Bisericii fu cel al unei autocefalii proprii marilor arhiepiscopii nationale.
7. Actul din 1037, constituind mitropolia, reprezintã o degradare adusã de împrejurãri necunoscute, dar consecventã stãpânirii de 50 de ani a clerului grec.
157 V. Laurent, Aux origines de l'Eglise russe. L'etablissement de la hierarchie byzantine. „Echos d'Orient" (=EO), 38 (1939), p. 279-295.
513
NICOLAE   BANESCU
Basilios începe atunci tratative si cu Bardas Skleros, invitându-1 la supunere, fãgãduindu-i, sub jurãmânt', a nu-i face nici un rãu si a-i ierta pe toti partizanii sãi. Manuel Erotikos fu însãrcinat cu aceste negocieri, care ajunserã la rezultatul dorit. Bardas Skleros renuntã la titlul de basileus, îsi depuse însemnele imperiale si fu iertat, obtinând demnitatea foarte însemnatã de curo-palates. Partizanii sãi îsi pãstrau si ei rangurile obtinute, împãratul avu o întrevedere solemnã pe coasta asiaticã a Bosforului cu temutul sãu adversar, îmbãtrânit si slãbit de viata atât de agitatã ce o dusese; dupã aceea, Skleros îsi luã resedinta la Didymoteichon, în apropierea Capitalei, unde putea fi usor supravegheat. El se stinse acolo, de boalã, putin dupã aceastã împãcare, în martie 991158.
împãratul reluã, în primãvara anului 991, rãzboiul cu bulgarii. Izvoarele bizantine sunt laconice în privinta acestei a doua campanii a lui Basilios cu bulgarii, dar din Cronica lui Yahias, sirianul, aflãm cã ea tinu patru ani, în care împãratul luã mai multe cetãti, fãcu un mare numãr de prizonieri si smulse din mâinile lui Samuel Berroia, cuceritã mai înainte159.
Alte stiri confirmã aceastã lungã campanie din Balcani: un act privat al Lavrei Sf. Athanasios de la Athos, datat din septembrie 993, ne vorbeste despre o amba-
158  V. Psellos, întrevederea celor doi rivali si conditiile împãcãrii, (ed. Renaud, XXVII, p. 16).
159  G. Schlumberger, L'epopee byz. ã la fin du Xe siecle, II (1900), p. 59 urm. Cf. N. Adontz, Samuel l'Armenien, roi des Bul-gares, în "Bull. de l'Acad. Royale de Belgique", 39 (1938), p. 16.
514

sadã a sârbilor trimisã la Bizant, si care a fost condusã în tabãra, împãratului160, ocupat atunci cu noua sa campanie împotriva lui Samuel. în primãvara anului 992, Vasile II primise de asemenea în lagãrul sãu, în timpul rãzboiului cu bulgarii, pe sirianul Malkun, ambasadorul regentului emiratului de Alep161.
Având acum liniste, împãratul reluã, în primãvara anului 991, rãzboiul cu bulgarii. Izvoarele bizantine sunt foarte laconice în privinta acestei a doua campanii a lui Basilios în Bulgaria. Din cronica lui Yabia, sirianul, aflãm cã tinu patru ani, în care Basilios luã mai multe cetãti, fãcu un mare numãr de prizonieri si smulse din mâinile lui Samuel Berroia, pierdutã mai înainte. Numai evenimentele serioase care se desfãsurau în Siria îl scoase pe împãrat în 995 din aceste locuri atât de grele, în care purtase de astãdatã destul de norocos, necontenite lupte.
7. Interventia lui Basilios II în Siria
Emirul de Alep, Saad-ad-Daulah, fiul vestitului Seif'431, care dãdu atâta de lucru lui Nikephoros Pho-kas, murise în decembrie 991, lãsându-1 ca urmas pe fiul sãu nevârstnic Abul-Fadail, sub conducerea regentului Lulu. Acesta se zbãtea în grele lupte cu armatele egiptene ale lui Al-Aziz si, pentru a înconjura
160 G. Ostrogorsky, Une ambassade serbe aupres de l'empereur Basilell, „Byzantion", t. XIX (1949) p. 187-194. Autorul crede cã aceastã ambasadã venea de la loan Vladimir, care domnea atunci în Dioclea.
MIbidem, p. 193.
515
N1COLAE   BANF.SCU
primejdia, recurse la ajutorul împãratului bizantin. Michael Burtzesm, ducele Antiochiei, primi atunci ordinul de a veni în ajutorul sãu; el nu rãspunse însã asteptãrilor, poate din cauza fortelor superioare ale dusmanului, care asedia acum pentru a treia oarã Alepul. Solicitat din nou, împãratul repetã ordinul sãu cãtre Burtzes, trimitându-i încã si întãriri însemnate, sub comanda lui Leon Melissenos. Cele douã armate imperiale se ciocnesc, la 15 septembrie 994, cu trupele egiptene, la trei ceasuri de Antiochia, la un vad al fluviului Orontes. Bizantinii sunt zdrobiti în luptã; cei doi sefi abia îsi aflã scãparea, cu resturile armatei sfãrâmate, în Antiochia, urmãriti pânã sub zidurile ei. O pustiire groaznicã a tinuturilor Siriei de nord fu rezultatul acestei înfrângeri a imperiului. Egiptenii se întorc apoi asupra cetãtii Alep, asediind-o din nou, cu mare înversunare.
Rezistenta nefericitilor locuitori se apropia de sfârsit. Proviziile încep a le lipsi cu totul si foametea dezarmeazã curajul apãrãtorilor. Ei fac atunci un ultim apel deznãdãjduit la Constantinopol, amintind împãratului vechile tratate semnate împreunã. Trimisul emirului de Alep îl aflã pe Basilios în plinã campanie în Bulgaria.
Strivirea armatelor sale pe Orontes, starea disperatã a cetãtii vasale, primejdia ce ameninta Antiochia, în cazul când cea dintâi ar fi cãzut în mâna califului egiptean, trebuie sã fi fãcut o puternicã impresie asupra energicului împãrat. El se hotãrãste atunci a merge în persoanã în ajutorul vasalului sirian. Lãsând locotenentilor sãi grija rãzboiului cu Bulgaria, Basilios se întoarse îndatã la Constantinopol, de unde porni în iar-
516

l
na anului 994-995, strãbãtând cu o armatã de vreo 40.000 de oameni, Asia Micã, spre Siria. Pentru a sosi la vreme, el transportã toatã aceastã armatã cãlare, fiecare soldat având la dispozitia sa doi catâri. Astfel, printr-un mars rapid, care-i lãsa în urmã pe toti câti nu se puteau tine de dânsul, Basilios ajunse în Antiochia Siriei, în aprilie 995. Luând de acolo pe Burtzes si Me-lissenos cu contingetele lor, se îndreptã apoi, repede, cãtre Alep. stirea sosirii sale cãzu ca un trãznet în mijlocul armatei de asediu. seful egiptean, îngrozit la aceastã veste, nu îndrãzni sã astepte armata imperialã, desi avea trupe mult mai numeroase. El ridicã asediul, distruse tabãra, magaziile enorme de provizii si furaj si se retrase în fugã la Damasc. Basilios ajunge în fata cetãtii, fãrã luptã. Primeste închinarea emirului, lasã o garnizoanã puternicã si, dupã trei zile numai, se pune în mars. El cuprinde, în drum, saizar (Caesarea), Homs (vechea Emesa), Antaradus; Tripolis, pe care o asediazã câtva timp, rezistã, ca si altã datã, prin puternica ei fortificatie, împãratul se opreste apoi la Antiochia, unde-1 numeste duce pe Damian Dalassenos, retrãgându-i comanda lui Burtzes, care se dovedise nedestoinic în evenimentele din urmã. în sfârsit, el se întoarse repede la Constantinopol. Campania tinuse un an (aprilie 995-aprilie 996).
Califul Egiptului pregãtea o rãzbunare a acestei lovituri. El îsi construi o flotã impunãtoare, cu care reîncepu ostilitãtile în Siria. Moartea neasteptatã a califului Al-Aziz, la 14 octombrie 996, puse capãt acestor noi lupte. Urmasul sãu Hakem avu o domnie tulburatã la început de numeroase revolte. Dalassenos, cãutând sã se foloseascã de aceste disensiuni care sfâsiau califa-
517
NICOLAE   BANESCU
tul, atacã (998) Apameea. Trupele califului se întorc asuprã-i si, într-o luptã aprigã, ducele fu ucis, iar armata sa nimicitã.
8. Noi lupte cu bulgarii. A doua campanie a lui Basilios în Siria. Expeditia sa în Georgia si Armenia
în vremea în care Basilios II se afla în Siria (995), luptele cu bulgarii se urmau neîncetat. Atacurile lor se îndreptarã de astã datã împotriva Thessalonicului. împãratul îl numise acolo ca guvernator pe Grigore Taronites, unul din printii armeni din Taron, care, împreunã cu viteazul sãu fiu Asot, înfruntase de mai multe ori atacurile bulgarilor.
Odatã, Samuel îi întinse însã o cursã, spre a-1 scoate din cetate. Ascunzându-se, cu grosul trupelor sale, el trimise un mic detasament sub zidurile Thessalonicului. Gresind în urmãrirea lor, Taronites cãzu în cursã si, dupã o apãrare eroicã, el cãzu pe câmpul de luptã, iar Asot fu luat prizonier si dus în Bulgaria162.
Taronitiiia armeno-bizantini încep prin fiii lui Asot, mort în 968. Taron fu anexat la imperiu în 968, dupã moartea lui Asot (fiul lui Krikorik). Ultimul print de Taron a fost Asot ( 968). El avu doi fii: Gregorie si Bagrat.
Gregorie ridicat la demnitatea de magistros, ajunse duce de Thessalonic si pieri în rãzboiul bulgar în 995- Se cunoaste istoria romanticã a fiului sãu AsotM51.
162 Cedrenus, II, p. 449.
163  N. Adontz, Observations sur la genealogie des Taronites, „Byzantion", 14 (1939), p. 407-413. [Rãspuns lui R.P. V. Laurent, EO, 37 (1938) p. 129].
'" Cedr, II 450.
518
r

Bagrat se cãsãtori cu Elena, fiica lui Mihail, magistros si rector (acesta era fiul lui Christofor, fiu al lui Romanos Lekapenos).
Aflând despre dezastrul garnizoanei din Thessalo-nic, împãratul îl expediazã din Asia, unde se afla el atunci, ca generalissim al fortelor din Occident, în locul nefericitului Taronites, pe Nikephoros Uranos, un militar de merit'461. Acesta, sosind la Thessalonic, aflã cã tarul, încurajat de marea sa izbândã, se îndreptase cãtre sud, rãspândind groaza si ruina pânã la istmul de Corint. Noul comandant porneste în urmãrirea dusmanului si-1 aflã pe tãrmul fluviului Spercheios, întors cu o mare pradã din Grecia si asteptând sã scadã apele umflate de ploi ale fluviului, pentru a-si urma calea mai departe. Uranos izbuteste a afla un vad de trecere si-i surprinde, noaptea, pe bulgari. El face un mãcel îngrozitor în oastea tarului, acesta împreunã cu fiul sau abia scapã rãniti din învãlmãsealã, retrãgân-du-se, prin munti în Epir164.
Generalul biruitor intrã în Constantinopol, cu 12.000 de prizonieri si o mie de capete ale victimelor mai de seamã (996)165.
în anul urmãtor, Nikephoros Uranos pãtrunde pânã în mijlocul tinuturilor bulgare, prãdându-le. Dyrra-cbion, pe care pusese stãpânire tarul bulgar, cade acum iarãsi în mâinile bizantinilor (997)166.
Asot fusese însurat cu o fatã a lui Samuel si trimis sã pãzeascã cetatea de pe Adriaticã. Dar el fugi împreunã cu sotia sa la Constantinopol, unde duse împãra-
161 Aceastã mare biruintã fu începutul dezastrului care-i astepta de acum pe bulgari.
166 Pentru datã, Dolger, Regesten, I. Teii, nr. 786 (p.  102).
519

tului scrisorile unui dinast Chryselios, care-i oferea cetatea, dacã Basilios îi dãdea rangul de patrikios. Asot fu bine primit la Constantinopol si înãltat la rangul de magistros, iar sotia sa ^cocrtfi. Apoi o flotã de rãzboi venea la Dyrrachion si lua cetatea în primire de la fiii nobilului Chryselios, cãci acesta murise.
Aceasta e tot ce stim cu privire la evenimentele luptelor cu bulgarii, de la întoarcerea împãratului din Siria (iarna anului 995-996) pânã la plecarea sa în a doua expeditie în acele pãrti, deci pânã în primãvara anului 999-
In primãvara acestui an, Basilios porni iarãsi în Siria, unde avea de rãzbunat dezastrul ducelui Dalasse-nos. Aceastã a doua expeditie, confundatã cu cea dintâi, în cele mai multe izvoare, ne e cunoscutã numai din putinele indicatii ale istoricilor orientali167. Basilios intrã în Siria, pe la sfârsitul anului 999, cucereste sai-zar, Homs, Acera, alte fortãrete, pe coasta Feniciei, si asediazã, fãrã a o putea lua, puternica cetate Tripolis, care si mai înainte rezistase tuturor asalturilor bizantine. El se retrage apoi la Tarsos, de unde avea poate de gând, cu întoarcerea primãverii, sã reînceapã actiunea sa militarã împotriva califului egiptean. Dar alte evenimente îl cheamã acum, aiurea, unde avea de apãrat interese tot atât de mari ale imperiului.
Vestitul print georgian David (Tavith) cel Mare, stãpânul Caucazului în acea vreme, muri la 30 martie, anul 1000168, ucis în cetatea sa Tao (Tayk). Am vãzut
1(>" Yahia, sirianul si Asoghig, armeanul (v. Schlumberger, op. cit., p. 150 si urm.)
168 Adontz stabileste aceastã datã, pe când altii pun moartea lui David în 1001.
520
w

ce parte însemnatã avusese acest puternic senior în evenimentele ce agitã Imperiul bizantin cãtre sfârsitul secolului X. El obtinuse rangul de curopalates, si asa ni-1 mentioneazã istoricii armeni, în urma unui tratat ce-1 încheiase cu Basilios, dupã zdrobirea revoltei lui Bardas Skleros, el se legase a lãsa împãratului prin testament toate provinciile sale, orasele, fortãretele, seniorii sãi vasali, „nobila legiune", cum le zicea el. Când stirea mortii sale ajunse la Tarsos, împãratul se hotãrî a merge în pãrtile acelea, pentru a se asigura în persoanã de mostenirea înseninatã ce-i lãsase vestitul curopalates. El porneste îndatã, strãbate Armenia, întâmpinat de numerosii printi indigeni, cu suitele lor strãlucite, împãratul îi rãsplãteste cu daruri si ranguri, îl înaltã pe regele Bagratid al Abhaziei la rangul de curopalates, pe tatãl sãu Gurgen, regele Georgiei pro-priu-zise, la acela de magistros, pãtrunde apoi în posesiunile fostului curopalates, ocupându-le cu garnizoane, numind guvernatori dintre oamenii sãi de încredere. Apoi, în anul 1001, luã drumul îndãrãt spre Constantinopol. în apropiere de cetatea Charsianon169 el fu gãzduit, împreunã cu toate trupele, pe domeniile cunoscutului magistros Eustathios Maleinos, din puternica familie cu acest nume, înruditã cu Phokas. Izbit ele primirea strãlucitã ce i se fãcuse, de imensa bogãtie a acestui nobil, împãratul îl luã cu sine la Constantinopol sub pretext de a-1 rãsplãti. El nu se va mai
169 E. Honigmann, Charsianon Kastron, „Byzantion", io (1935), p. 129-159, examinând materialul arab si grec, stabileste cã aceastã cetate trebuie cãutatã în Cappadocia. Ea corespunde actualei Musalim Qual'e, la nord de Halys, sud-vest de Sebastopolis.
521
l'

întoarce niciodatã în posesiunile sale, trãind, de altfel în belsug, la Constantinopol, iar dupã moartea sa, împãratul îi va confisca imensele domenii si toatã averea170.
9. Continuarea rãzboiului cu bulgarii. Evenimentele din Italia
La întoarcerea sa din expeditia în Georgia, împãratul Basilios II încheie pacea si cu dusmanul care-i dãdu atâta de lucru, cu Hakem, califul de Egipt. Propunerile vin de astã datã din partea acestuia si ele nu furã decât urmarea strãlucitelor biruinte ale împãratului în cele douã expeditii ale sale în Siria. Patriarhul de Ierusalim, Oreste, înrudit prin aliantã cu Hakem, vine din partea acestuia la Constantinopol, unde încheie cu imperiul o pace de 10 ani.
Linistit acum din partea arabilor, dupã ce asigurase imperiul în pãrtile Armeniei si Georgiei, Basilios II îsi întoarce din nou puterile împotriva bulgarilor. stirile ce ni le dau cronicarii asupra acestei noi perioade de lupte sunt foarte laconice. Ele ne aratã totusi stãruinta marelui împãrat, hotãrârea lui de a slãbi an de an imensa întindere ce o luase statul sãlbaticilor vecini, pentru a-i da, în cele din urmã, lovitura de moarte.
Deci în 1001, dupã semnarea pãcii cu califul Egiptului, Basilios pãtrunde în Bulgaria. Expeditia sa dureazã si de astã datã patru ani, în care el distruge puterea bulgarilor în cea mai mare parte a Macedoniei si în vechea Bulgarie dunãreanã. Mai întâi se îndreaptã în regiunea Sardicei, luând o multime de cetãti clin
170 Kedr., II, p. 447-448.
522

împrejurimi si numerosi prizonieri. O mare armatã pãtrunde în Paristrion, sub comanda patriciului Theo-dorokanos si a protospatharului Nikephoros Xiphias, cucerind vechile orase principale bulgare: Pliska, Marea Preslavã, Mica Preslavã. De Silistra nu se spune nimic.
Apoi Basilios II se îndreaptã spre Macedonia, la frontiera sudicã a Imperiului bulgar. Berroia cade iarãsi în mâinile bizantinilor. Servia, puternicã cetate, apãratã de Niculitã, dintr-o vestitã familie de aromâni care va juca multã vreme un rol însemnat în aceste pãrti, cade de asemenea1471. Niculitã e dus la Constanti-nopol, onorat patrikios. El va fugi, întorcându-se în tabãra lui Samuel. Apoi Vodena (vechea Edessa), cetate tot atât de puternicã, are aceeasi soartã. Pãtrunzând de aici în Thessalia, Basilios ia o multime de fortãrete, în sfârsit, încetul cu încetul, puterea lui Samuel era mãrginitã din toate pãrtile, strânsã ca în cleste de necontenitele cuceriri ale lui Basilios. în 1003171 împãratul asedie Vidinulm, o puternicã fortãreatã bulgarã pe Dunãre, care cade în mâinile împãratului, cu toatã diversiunea tarului Samuel, care pãtrunse în Thracia si se aruncã asupra Adrianopolei, aflatã atunci fãrã apãrare. Basilios se îndreaptã cãtre miazãzi, cucerind Skopje (turc. Uskilb), dupã ce o încercare a lui Samuel de a se opune fu zdrobitã pe Vardar. Cetatea fu predatã de Roman, fiul tarului Petru; împãratul îl trimise ca strateg sã comande cetatea Abydos (1004).
Dupã aceste mari biruinte, împãratul se întoarce, la începutul anului 1005, în Constantinopol. Expeditia se
V. Cedr., II.               .
523
N1COLAE   BANESCU
încheia cu cele mai strãlucite rezultate. Monarhia lui Samuel era strâmtoratã acum în pãrtile muntoase de Apus ale Macedoniei, pentru cucerirea cãrora va fi nevoie de lupte aprige vreme de încã 15 ani.
*
în Italia, dupã înfrângerea armatei lui Otto II, la Sti-lo, posesiunile bizantine îsi recapãtã linistea. Moartea energicului emir al Siciliei, cãzut în luptele acelea, puserã capãt pentru o bucatã de vreme, si incursiunilor arabe în acele nenorocite provincii ale Italiei sudice. Imperiul îsi recapãtã astfel, început cu încetul, stãpânirea în Calabria si Apulia. Aceste douã theme, conduse de strategi deosebiti, erau acum reunite sub comanda unui „catepano de Italia", sef suprem care îsi avea resedinta la Bari. Titlul sãu suna uneori: „Catepano de Italia si Calabria", ceea ce aratã pozitia subordonatã a strategului de Calabria.
Linistea se restabili acum în aceste pãrti, necontenit devastate pânã aici de bandele arabe. O înfloritoare activitate intelectualã si comercialã fu rezultatul acestei perioade de pace. Dar administratia bizantinã, depãrtatã atât de mult de puterea centralã, ca atare greu de controlat, se deosebeste în pãrtile acestea prin rapacitatea ei fãrã exemplu. Aceastã administratie va primi adesea revolte, înstrãinând simpatiile pentru imperiu.
în Apus, dupã moartea lui Otto II (983), împãrãteasa Theophano luã în mâinile sale regenta, nu fãrã mari dificultãti ridicate împotriva acestei bizantine de partidul national. Ea conduse în numele fiului sãu Otto III, cu multã întelepciune si energie destinele imperiului, în acea vreme de mari si multiple complicatii, în tot timpul conducerii sale, linistea domni între
524

Imperiul de Rãsãrit si germani. Cu toate împrejurãrile priincioase, dupã moartea marelui Otto, Basilios nu voi, poate, sã creeze dificultãti sorei sale si se mãrgini numai la ocuparea din nou a oraselor pierdute ale Apuliei.
Theophano muri, tânãrã încã, la 15 iunie 991W}. Otto al III-lea era atunci un copil. Bunica sa Adelaida luã conducerea regentei mai departe, în 996 o ambasadã venea la Constantinopol, pentru a cere mâna uneia din fiicele împãratului Constantin pentru tânãrul suveran al Germaniei, încoronat la Roma, de papa Grigore V, în 996. în fruntea acestei ambasade se aflau doi prelati de seamã, fosti conducãtori ai împãratului: arhiepiscopul de Placentia, loan Philagathos si episcopul de Hildesheim, Bernward.
Dar întorcându-se de la Constantinopol, ambasada fu zãdãrnicitã de tulburãrile ce se produserã atunci la Roma. Arhiepiscopul Philagathos, om foarte ambitios, fu atras în revolta lui Crescentius si primi demnitatea pontificalã în locul lui Grigore V, alungat din Roma. împãratul Otto III intervine atunci pentru a restabili autoritatea sa si vinovatii sunt aspru pedepsiti. La începutul anului 998, Crescentius fu executat, partizanii lui Grigore V îl prind pe Philagathos, pe care, pentru ca împãratul sã nu-1 ierte, se grãbesc a-1 mutila oribil si-1 aruncã în închisoare, în aceste împrejurãri, ambasada trimisã la Constantinopol n-avu nici un rezultat.
O altã ambasadã va veni în 1001, în frunte cu arhiepiscopul de Milan, Arnulf, în aceeasi misiune, la Constantinopol. E primitã cu toate onorurile. Otto III, fiu de bizantinã, era un entuziast al culturii Imperiului de Rãsãrit. Roma nouã fascina închipuirea lui de co-
525
NICOLAE   BANESCU
pil. El nu putea sã-si afle decât într-o printesã bizantinã o sotie vrednicã de dânsul. Moda greceascã era în asemenea mãsurã imitatã, încât nobili germani preferau sã semneze în litere grecesti. El purta o mantie brodatã cu aur, pe care erau tesute figuri din Apoca-lipsã, imitatie a vesmintelor bizantine, în jurul sãu, demnitarii purtau titluri bizantine: „protoasecretis", „protovestiarius", „logothetes", „protospatharius"172.
Basilios primi ambasada sa cu toate onorurile, episcopul stãtu lângã dânsul, pe când toti demnitarii si episcopii de fatã stãteau în picioare. El era bucuros de o legãturã care-i putea asigura posesiile italiene, acum când avea nevoie sã-si îndrepte toate puterile în rãzboiul cu bulgarii. Ambasada izbuti prin urmare în misiunea sa. Dar când se întoarse, la începutul anului 1002, în Italia, împreunã cu printesa bizantinã, aflã cu emotie, debarcând la Bari, cã Otto III1501 murise mai înainte (24 ianuarie 1002), aproape în exil, alungat din Roma.
Influenta bizantinã se întinsese acum iarãsi puternic în Italia de miazãzi. Dupã o liniste destul de lungã, incursiunile arabe încep iarãsi în aceste pãrti, în 1004 ei îndrãznesc a-i ataca pe bizantini în capitala lor, Bari. înconjuratã pe uscat si pe mare, puternica cetate rezistã câteva sãptãmâni, sub conducerea catepanului Grigore Trachaniotes. Când aceastã rezistentã ajunse la capãt, în momentele cele mai critice, interventia dogelui Venetiei Pietro II Orseolo, care alergã cu o flotã însemnatã în ajutorul ei, o mântui.
172 Ludo Moritz Hartmann, Gesch. Italiens im Mittelalter, IV. Bd., I. Halfte, Gotha 1915, p. 138-139.
526

Pietro II Orseolo, cãruia Venetia îi datoreste din mãrirea sa, se afla în cele mai bune legãturi cu Imperiul bizantin, în martie 992, el obtinuse de la împãrati un chrysobullon173 prin care venetienii dobândeau însemnate privilegii comerciale în statele lor, îndatorân-du-se a tine gata corãbiile lor pentru transporturi imperiale, în special pentru transportul trupelor în Italia meridionalã. Mai târziu, locuitorii Dalmatiei romane, atacati necontenit de piratii slavi (narentani) uniti cu croatii, cer interventia republicii si Pietro II Orseolo întreprinse atunci (1001) expeditia încununatã de izbândã pe coastele Dalmatiei, supunându-i pretutindeni pe pirati si asigurându-si stãpânirea Adriaticei. El adaugã la titlul sãu de duce al Venetienilor pe acela de „senior si duce al Dalmatiei". Interventia aceasta nu se fãcu fãrã aprobarea Curtii de la Constantinopol, bucuroasã de a lãsa pe seama tinerei republici grija apãrãrii îndepãrtatelor sale posesiuni. Venetia guvernã aici în numele împãratilor si atâta era de ajuns pentru cancelaria bizantinã.
Când Bari fu prin urmare asediat de arabi, interesele Venetiei însãsi cereau o interventie grabnicã, pentru a-1 alunga pe dusmanul care o ameninta tot atât de mult în apele Adriaticei. Dogele conduse în persoanã flota, care scãpã capitala bizantinã a Italiei sudice de o cãdere sigurã.
Basilios fu recunoscãtor pentru acest pretios ajutor. Fiul Dogelui, tânãrul loan Orseolo, fu chemat la Constantinopol, unde obisnuiau a merge fiii Dogilor, obtinând prin aceasta o recunoastere de succesiune legi-
" Dolger, Regesten., I. Teii, nr. 781, p. 100.
527
NICOLAE   BANESCU
timã. Acolo i se dãdu o sotie dintr-o familie ilustrã, Mãria, fiica lui Leon Argyros, magistros si clomestikos tcov a%oXwv, o mare personalitate a imperiului.
în Italia erau doi strategi, în cele douã theme ale imperiului, Calabria si Longobardia. Nikephoros Phokas trimise pe la 965 la Bari pe Nikephoros magistros sã conducã ambele theme; mãsura aceasta, chiar dacã era exceptionalã, aratã trebuinta ce se simtea de a stabili o legãturã între cele douã provincii. Aceasta duse Ia crearea catepanuhii de Italia. Acest titlu nou îl aflãm în 975 întâia oarã, în o diplomã acordatã mãnãstirii Sf. Petru din Tarent. Ca-tepano rezida la Bari si îl înlocuia pe vechiul strateg de Longobardia, cãci cele douã teme nu sunt confundate. Se aflã adesea expresia „Italia si Calabria", ca pentru a arãta cã în acest context Calabria rãmâne distinctã de Italia. Unii catepani din secolul al Xl-lea se intituleazã „catepani de Italia si de Calabria", cei dintâi însã de la care avem diplome se numesc numai „catepani de Italia". E probabil cã strategii de Calabria erau însã subordonati catepanuhii de Italia. Acesta avea puteri mai mari decât simplul strateg: era un fel de vice-rege.
Dacã la curtea bizantinã se preferã termenul de „Italia", aceasta e desigur în legãturã cu pretentiile noului Imperiu occidental de a fi singurul stãpân peste regatul Italiei, regnum itali-cum\ Bizantul prin urmare se simtea dator a reaminti drepturile sale în aceste pãrti.
Instituirea acestui comandament e anterioarã anului 975, cãci diploma din acest an reaminteste donatia anterioarã a altui cate-pan. Ea trebuie atribuitã, cum crede /. Gay"'1, lui Nikephoros
Phokas.
*
La 1003, o flotã numeroasã arabã asediazã Bari de la începutul lui mai pânã la 20 sept. Blocatã complet, flota dogelui Pie-
r4 J. Gay, L'Italie meridionale et l'empire byzantin depuis l'avenement de Basile Ier jusqu'ã la prise de Bari par Ies Nor-mands (867-1071), Paris 1904, p. 345-349.
528

tro Orseolo elibereazã cetatea. Dogele e primit cu entuziasm în
palatul catepanului.
*
întors din ambasada sa la Constantinopol, Philagathos (era calabrez) fu atras în aventura lui Crescentius, care sfârsi atât de tragic pentru dânsii. Episcopul de Placentia era un literat distins, care fusese educatorul lui Otto III. Gregorius V e alungat din scaun de Crescentius si Philagathos pus în locul sãu, sub numele loan al XVI-lea. Dar în conflictul acesta dintre partida nationalã si germani, cei dintâi sucombã. Philagathos e prins de armatele lui Otto, mutilat si închis.
Otto Kohlschiitter, Venedig unter dem Herzog PeterlI Orseolo, 991 bis 1009. Abhandlung zur Erlangung der philosophischen Doktorwiirde in Gottingen, Gottingen, 1868.
La finele secolului X Venetia era sfâsiatã de rãzboaie civile. Ura care despãrtea familiile de seamã izbucnea în revolte. Când dogele Tribunus muri (991), ochii tuturor se întoarserã asupra tânãrului Pietro Orseolo si asa fu ridicat, la 30 de ani, pe scaunul ducal.
Temeiul întregii bune stãri a poporului se sprijinea în Venetia pe comert. Din produse naturale, ea n-avea decât sare si peste. Industria atunci nu era decât morãritul.
Prima grijã a dogelui fu sã restabileascã legãturile de comert în Est si Vest, ambasadele lui pornirã la Constantinopol, la arabi si la Otto II, în primii ani ai domniei, si aduserã de pretutindeni privilegiile comerciale care fãcurã din nou sã prospere orasul mult încercat.
Otto al III-le a fu un mare amic al Venetiei. El acordã întinse privilegii comertului venetian. Orseolo se îngriji de protectia supusilor sãi care fãceau negot în toate tãrile, obtinându-le privilegii, în Adriatica, acest comert era încãtusat de pirateria croatilor de pe tãrmul de Est. Orasele de coastã si insulele Liburniei si Dalmatiei (Veglia, Arbe, Cherso, Lussin, Zara, Trau, Spalato, Ragusa) care, cu populatia lor romanicã, stãteau sub autoritatea Bizantului, sufereau jafurile vecinilor slavi - croati, narentani si zachlu-mieni (acestia la sud de Narenta pânã la Ragusa). în anul 1000,
529
l
NICOLAE   BÂNESCU
Zara, unde stãtea comandantul bizantin al Dalmatiei, fu atacatã, 40 de locuitori târâti în captivitate. Dalmatinii romani cerurã ajutor venetienilor, care erau si ei dusmanii naturali ai slavilor. O ambasadã merse la Petru, fãgãduind a recunoaste suveranitatea Venetiei asupra Dalmatiei, dacã îi vor scãpa de primejdia slavã. Petru înarma flota si la 9 mai 1000 porni din portul de la Olivo-lo, trecu pe coasta Istriei, salutat de episcopul de Parenzo si Pola, veni la Ossero, capitala insulelor Cherso si Lussin. Trecu la Zara, întâmpinat de prior (seful comunitãtii orasului) si de episcop cu suita lui, episcopii de Arbe si Veglia îi fãcurã jurãmânt de credintã; de asemenea, marele jupan Dirzislavmcercz tratative (marele jupan croat). Petru surprinse 40 narentani care veneau din Apulia. Locuitorii din Bielograd, atunci capitala Croatiei, i se închinarã.
La Trau i se prezentã Surigna, fratele marelui jupan, cu fiul sãu stefan (viitorul mare jupan al Croatiei si ginerele lui Petru), sperând de la doge restabilirea lui în locul din care-1 gonise Dir-zislav. Petru trecu la Spalato si primi de la episcop si ai sãi jurãmânt de credintã. Narentanii se supuserã si ei. Luã cu asalt insula Lagosta (la sud de Curzola), cuibul piratilor. Pe continent fãcu jurãmânt episcopului de Ragusa cu ai sãi.
în douã luni obtinu rezultate atât de mari.
Venetia fu stãpâna Adriaticei si ceremonia cãsãtoriei cu marea - Sposalizio del mare -, care se sãrbãtori anual la înãltare, trebuie sã dateze din acest an.
Petru se numi ele acum „duce al Venetienilor si Dalmatinilor", si nimeni nu se bucurã mai mult de succesele acestea decât Otto ///(acum de 20 ani). El trecuse în 1000 a treia oarã Alpii, aflã în Pavia de la trimisul lui Petru (loan Diaconul) de aceste succese si ceru o întrevedere cu dogele în Venetia. Fu primit la Sân Servolo, gãzduit restul noptii la mãnãstirea Sân Zacharia. Apoi merse la Palatul Dogilor, împãratul îi botezã o fiicã dogelui. Apoi se întoarse la corabia sa, la Pomposia, si în ziua urmãtoare plecã la Ravenna.
Când Bari fu atacat de Saphii (1002), un renegat si subaltern al lui Giafar, suveranul Siciliei, si luni întregi fu asediat, Petru aleargã cu flota sa, apoi la 6 sept., ajuns în fata orasului, pãtrunde
530

în port, aduce provizii înfometatilor si împreunã luptã trei zile, punându-i pe arabi pe fugã. Basilios II si Constantin VIII îl rãsplãtesc cu daruri bogate si cer sã trimitã pe fiul sãu lo.in la Con-stantinopol pentru cãsãtoria cu Mãria, fiica patriciului Argyros. El primeste din mâna împãratilor pe sotia gratioasã si frumoasã, ve-nusta, spectabilis sponsa. (Cbronicon Venetum, 36, 15 si 24).
10. Cele din urmã lupte cu bulgarii. Zdrobirea lor definitivã
Asupra faptelor întâmplate de la 1005, când Basilios se întoarse în Constantinopol din lunga lui campanie în Bulgaria si pânã la 1014, n-avem aproape nici o stire precisã. Ceea ce pare sigur e cã rãzboiul cu bulgarii n-a încetat, în toatã aceastã perioadã de timp, nici o clipã. Skylitzes si dupã el Cedrenus, afirmã cã împãratul pãtrunse în fiecare an în inima Bulgariei, nimicind înaintea lui tinuturile (II, 457). Samuel nu mai putea acum ataca si se mãrgimea la defensivã, cãutând a împiedica intrarea împãratului prin pãsurile Macedoniei, pe care le închidea cu santuri si întãriri. Cea dintâi mare luptã pe care ne-o descriu acesti autori e aceea care avu loc, în 1014, în strâmtoarea Kim-balongu (Kt|ipoc Aoyyoi)), Câmpulungul românesc, în pãrtile unde românii erau numerosi, în valea Strymo-nului de Sus - si Kleidion. Samuel, stiind cã împãratul obsnuia a intra prin aceste strâmtori, le întãri puternic, cu santuri si palisade de lemn, îngrãmãdind acolo trupele sale. Când armata bizantinã pãtrunse înãuntru, bulgarii îi atacarã de toate pãrtile, prãvãlind de sus asupra lor tot felul de proiectile. Situatia era foarte criticã si numai datoritã curajului strategului Nikephoros Xiphias, al themei Macedoniei, biruinta fu câstigatã.
531

Acesta ocoli muntele Belasita (Balathista) si cãzu în spatele bulgarilor, care, prinsi din douã pãrti, furã cu totul zdrobiti. tarul abia scãpã din învãlmãsealã, fugind, cu fiul sãu, la Prilep. Cincisprezece mii de bulgari cãzurã în mâinile bizantinilor175.
Cronicarii bizantini afirmã cã Basilios voi sã dea o lectie teribilã îndãrãtnicilor sãi dusmani. Toti prinsii bulgari furã orbiti din ordinul sãu la fiecare sutã si se lasã unuia un singur ochi, pentru a-i putea conduce pe ceilalti, cãci ei furã trimisi la Prilep, lui Samuel. tarul, doborât de atâtea dezastre, era bolnav si, la vederea privelistei îngrozitoare, cãzu la pãmânt, fãrã simtire. Dupã douã zile el îsi dãdu sufletul (6 octombrie
1014176)-
Biruinta aceasta de la Câmpulung, urmatã de moartea tarului Samuel15", înseamnã începutul agoniei statului bulgar. Luptele se mai urmeazã, cu înversunare, câtiva ani. Dar lipsiti de curajul si talentul militar al sefului lor, bulgarii nu mai puteau spera vreo mântuire. Partidul national scãzu simtitor, în urma atâtor nenorociri; marea, majoritate a poporului dorea acum pacea cu orice chip.
Basilios continuã mersul sãu biruitor înainte, cucerind fortul Matzukion, pe valea Strumitei. Unul din generalii sãi de seamã, Theophylactos Botaneiates fu surprins de bulgari, în strâmtoare si aproape toatã armata ce o avea cu dânsul pieri. El însusi cãzu în aceastã luptã, împãratul asedie apoi Melnic, care se predã, si îsi retrase trupele la Mosynopolis, ca sã se
175  Kekaumenos dã cifra de 14.000.
176  Cedr., II, p. 458.
532

odihneascã. Acolo aflã stirea mortii lui Samuel si, fãrã a lãsa timp dusmanului sã se refacã, porni iarãsi asuprã-i, îndreptându-se de astã datã cãtre Pelagonia. Bitolia, Prilapon (Prilep), Stypion (Istib, Stip) cãzurã în mâinile sale. în 1015 el cuceri Vodena.
Urmasul si fiul lui Samuel, Gabriel Roman, numit si Radomir, trimise un sol la Basilios cu scrisori de supunere. Acesta, drept rãspuns, îl expediazã în primãvara 1015 pe Xiphias împreunã cu Constantin Diogenes ca sã atace Moglena. Cetatea, puternicã, se împotrivi cu înversunare, împãratul e silit a veni el însusi cu armata pentru a o asedia, si Moglena cade în mâinile sale. Basilios strãmutã de aici toatã populatia la frontierele depãrtate ale Persiei. Cetatea fu dãrâmatã la pãmânt. tarul Gabriel Roman e asasinat în acel an de vãrul sãu loan Vladislav, fiul lui Aron (1015). Noul tar face la rândul sãu propuneri de închinare, care se primesc. Dar informat cã Vladislav se pregãteste pentru a ataca, împãratul se întoarce cu armata iarãsi în inima Bulgariei, devasteazã Pelagonia, ajungând pânã la Achrida, capitala tarilor bulgari, unde Samuel îsi fixase în cele din urmã resedinta. Dupã ce o cuprinde si pe aceasta, Basilios se îndreaptã îndatã cãtre Dyrrachion, pe care loan Vladislav ameninta sã punã mâna. Dar înfrângerea suferitã de o armatã, trimisã în Pelagonia, sub conducerea strategului Gonitziates si a protospatharu-lui Oreste, îl face sã se întoarcã în locurile acelea, împãratul se retrage apoi la Thessalonic, trimitând un corp de expeditie sub comanda lui Xiphias cãtre Tria-ditza. Toate fortãretele din acea regiune cad în mâinile bizantinilor.
La sfârsitul anului 1016, împãratul vine încã odatã în aceastã parte, asediind, fãrã izbândã, Pernikon (Pernic).
533
MCO1AE   BANESCU
în primãvara anului urmãtor, luptele se reiau. Cetatea Longos cade în mâinile bizantinilor; Castoria e asediatã apoi, fãrã a putea fi luatã. De aici, împãratul cucereste alte cetãti, între care Setaena, unde se aflau enorme cantitãti de grâu. în ianuarie 1018, Basilios se întoarce în Capitalã, în vremea aceasta, loan Vladi-slav e ucis la asediul cetãtii Dyrrachion, pe care se silea a o cuceri, în urma acestui eveniment, Basilios se întoarce iarãsi cu armatele în Bulgaria, pentru a înfrânge cele din urmã rezistente. Aceastã ultimã campanie fu un adevãrat triumf prin tinuturile sleite de atâtea rãzboaie ale dusmanului. Krakras, unul din cei mai însemnati sefi ai bulgarilor, se supune împãratului, împreunã cu peste treizeci de cetãti. El se prezintã biruitorului la Serrhes. Alt sef, Dragomuzos, cãpetenia regiunii Strumitei TOC ev Tfj ZTpoi)|4.7UT^ri Ttapeaxrpcax;, urmã exemplul sãu. Apoi Bogdan, „castelanul fortãre-telor din interior" (6 TCOV ev8oTepco Kctaipcov
La Strumita, mitropolitul Bulgariei, David, îi iesi înainte cu scrisori de la vãduva lui Vladislav, care declara cã renuntã la drepturile sale asupra Bulgariei. Trecând apoi prin Scopje, Stypion, Basilios intrã biruitor în resedinta puternicilor tari bulgari, Achrida. Acolo i se înfãtisã tânãra vãduvã cu toti copiii si nepotii sãi, supunându-se împãratului. Acesta o primi cu cinste, fãgãduindu-i a o lua la Constantinopol, unde avea sã obtinã rangul de patrikia zoste la curtea bizantinã1521. O multime de alti nobili bulgari alergarã aici, pentru a se supune cuceritorului. Acesta îi primi cu
177 Ibidem, p. 467.
534

bunãvointã, dându-le ranguri nobiliare. La Deabolis (Devol) i se aduse Ibatzes, unul din aprigii luptãtori, care singur nu voise a depune armele si fusese prins si orbit de generalul Daphnomeles.
Trecând de aici la Castoria, primind pretutindeni închinarea celor din urmã cãpetenii bulgare, împãratul se îndreptã cãtre miazãzi, strãbãtu Thessalia, locul atâtor nãvãliri prãdalnice ale bulgarilor, aclamat de populatiile mântuite de lunga nenorocire, oprindu-se la Atena, pentru a aduce multumiri Panaghiei Atheniotis-sa, Fecioarei adorate în Parthenon. împãratul dãrui Mitropoliei din Atena multe si bogate odoare si porunci sã se restaureze bisericile cãzute în ruine.
G. Schlumberger, Recits de Byzance et des croisades Iere serie, Paris 1924, p. 58 si urm.: L'empereurBasileIIã Athenes.
împãratul se îndreptã cãtre Sud, trecu frontiera Thessaliei, ajunse în Athena. El voia sã sãrbãtoreascã triumful sãu pe vechea Akropole, fãcând acest pelerinaj la vatra elenismului.
Vizita împãratului era o mare cinste pentru Athena, lãsatã de mult în istorie. Acest om aspru de rãzboi, care ura stiinta si eruditia, zice Gregorovius, avea totusi constiinta cã prin nimicirea monarhiei bulgare, el decisese victoria lumii grecesti asupra celei slave. Astfel amintirea gloriei nemuritoare a Athenei trebuia sã trezeascã în inima eroului o veneratie mare pentru patria luptãtorilor de la Marathon si Salamina.
De aici el se îndreptã în sfârsit spre Capitala sa, un-de-si fãcu intrarea, triumfal, în primele sãptãmâni ale anului 1019, aducând în alaiul sãu strãlucit pe vãduva lui Vladislav, Mãria, cu fiii si fiicele sale, pe toti printii si printesele statului strivit, dupã uriasele lupte purtate timp de trei decenii. Una din fiicele lui loan Vladislav,
535
NICOLAE   BANESCU
Caterina, mãritatã cu Isaac Comnenos, va ajunge pe tronul împãrãtesc al biruitorilor sãi178.
Astfel se încheie acest rãzboi crâncen, care puse capãt puternicei monarhii a tarului Samuel, si care dãdu lui Basilios II supranumele cu care a trecut în posteritate, acela de „Bulgaroctonul".
Ultima campanie a lui Basilios II contra bulgarilor îndatã ce aflã de pieirea lui loan Vladislav, ucis la asediul cetãtii Dyrrachion de comandantul bizantin Niketas Pegonites, împãratul iese din Constantinopol. Ajungând la Adrianupolis, îl întâmpinã fratele si fiul vestitului Krakras, predându-i faimoasa fortãreatã Pernik si alte 35, pe care îi primi cu cinste, înãltându-1 pe Krakras la rangul de patrikios. Veni apoi la Mosynopolis. Acolo se prezentarã soli din Pelagonia, Morovisdos si Lipenion, predând împãratului orasele. Pornind de acolo, sosi la Serres, unde veni si Krakras cu sefii celor 35 de castele predate, fiind bine primiti. Se supuse de asemenea Dragomuzos, oferind Strumitza si vãzându-se cinstit cu rangul de patrikios, aducând cu dânsul si pe patriciul loan de Chadia, liberat din închisoare (cãci fusese prins de Samuel si stãtuse închis 22 de ani), îndatã ce se apropie de Strumitza împãratul, veni arhiepiscopul Bulgariei David, cu scrisorile Mãriei, sotia lui loan Vladislav, promitând a ceda Bulgaria, dacã va obtine împlinirea dorintelor sale. Veni în întâmpinarea lui si Bogdan, seful castelelor din interior si e cinstit si acesta cu rangul de patrikios. De acolo merge la Skopje si lãsân-du-1 ca strategos autokrator în oras pe David, patriciul Areianites se întoarce pe la Stypion si Prosakon în aclamatiile poporului. Luând-o apoi spre dreapta ajunse la Ahrida, îsi aseazã lagãrul, tot poporul primindu-1 cu aclamatii. Orasul e asezat pe o înãltime, lângã un lac foarte mare, de unde îsi ia izvorul fluviul Dri-nos, mergând cãtre nord, apoi întorcându-se spre Apus si vãrsân-
™ Schlumberger si altii o socotesc fiica lui Samuel, dar e mai probabil cã a fost fiica lui loan Vladislav (v. art. lui Lascaris): Sceau de Radomir Aaron, BSI, III, 1931 (404-412). Aaron fu ridicat de Isac Comnenul în 1057 la rangul de proedros.
536

du-se în Marea Ionicã (eig TO loviov), la castelul Ilissos, metropolã fiind întregii Bulgarii, în care s-au construit palatele regilor bulgari si se aduna tezaurul lor. Deschizându-le, împãratul gãsi multi bani si coroane bãtute cu mãrgãritare si haine tesute cu aur si 100 centenarii de aur, pe care toate le cheltui în platã la soldatii sãi, lãsându-1 pe Eustathios Daphnomeles cu o puternicã garnizoanã. Iesi apoi în lagãr si o primi pe vãduva lui loan Vladi-slav, cu cei trei fii si sase fiice ale sale, prezentându-i si pe fiul natural al lui Samuel si douã fiice ale lui Radomir, fiul lui Samuel, si cinci fii, dintre care unul orbit de loan, când îl ucise pe Radomir, fiul lui Samuel, cu sotia lui si pe Vladimir, ginerele lui. Erau si alti trei fii, nãscuti din loan, dar fugiserã în muntele Tmoron. împãratul o primi cu bunãvointã si dãdu ordin sã o pãzeascã, împreunã cu ceilalti. Se prezentarã împãratului si alti megistani ai bulgarilor, Nestoritzes, Zaritzes si Dobromir cel Tânãr, fiecare cu trupele sale, si furã primiti binevoitor si cinstiti. Atunci si Prusia-nos cu cei doi frati ai sãi, copii ai lui Vladislav, fugiti în Târnovo, unde fuseserã înconjurati, trimit la împãrat, cerând garantii pentru a se supune si ei. împãratul dãdu un rãspuns plin de filantropie. Merse apoi la Prespa, construind în drumul sãu douã castele; de la Prespa, vine la Diabolis unde-i primeste cu vorbe mângâietoare pe Prusian si fratii sãi, cinstindu-1 magistros, iar pe frati patricii. Acolo fu adus si Ivat (Ibatzes), orbitrs>. Atunci si Nikolitzas, de atâtea ori capturat si eliberat, veni noaptea ca sã se supunã împãratului. Acesta însã nu vroi sã-1 vadã, ci-1 trimise la Thessalo-nic poruncind sã fie închis. Rândui apoi cum crezu mai bine în privinta oraselor Dyrrachion, Koloneia si Drynupolis, si punând gãrzi în theme si strategi, dând voie ca din prinsii romani câti vor sã rãmânã în tarã, iar care nu sã-1 urmeze, veni la Castoria ((ptiXocKaq Toîq i5e(j,aoi iccci OTpatityo'bc, eTucifiaaq...). Acolo i se aduserã douã din fiicele lui Samuel, care, vãzând-o pe Mãria, sotia lui loan, stând lângã împãrat, se aruncarã asupra ei ca s-o omoare. Dar împãratul le potoleste mânia, promitând sã le cinsteascã si sã le covârseascã de bogãtie, iar pe Mãria, cinstind-o cu demnitatea de tcoatr], o trimite în captivitate, împreunã cu copiii. Xiphias distruge castele ev Zeppioic; mi tco SCOCKCO. Si merge împãratul la castelul Stayoik;, unde veni Elemãgos, archon de
1 Cedr. II, 467-470.
537
I

Belograd, în haine umile, cu colegii sãi. De acolo pornind, veni la Athena. La Zetunion, vãzând oasele bulgarilor cãzuti acolo, când magistros Nikephoros Uranos îl bãtuse pe Samuel, se minunã. si admirã zidul ridicat de Rupen la Thermopile, pentru a-i opri pe bulgari. Fiind în Atena, aduse în sanctuarul Maicii Domnului multumiri pentru victoria sa si împodobind templul cu mãrete si strãlucite daruri, se întoarse la Constantinopol. si prin marele portic al Portii de Aur intrã triumfal, împodobit cu coroanã de aur, precedat de Mãria, vãduva lui Vladislav, de fiicele lui Samuel, si de ceilalti bulgari. Era indictia a Il-a, anul 6527. si astfel, cu trofee si biruintã, intrând în Marea Bisericã si înãltând cântece de multumire, merse în palat.
Dupã supunerea Bulgariei, trec la dânsul si croatii, cu sefii lor, doi frati. Numai comandantul de Sirmium, fratele lui Neston-gos, Sermon, nu voi sã se supunã. Constantin Diogenes, comandantul din pãrtile vecine, e trimis sol la dânsul. Diogenes îl suprimã si e pus sã conducã tinutul, în locul sãu.
Dupã supunerea definitivã a întregii Bulgarii (cel din urmã sef adus la ascultare fu Sermon, castelanul faimoasei cetãti Sirmium, pe Sava, ucis de Constantin Diogenes), împãratul reorganiza aceastã tarã, multumindu-se a ocupa cetãtile principale cu garnizoane bizantine si a pune în fruntea administratiei guvernatori cu titlul de „duci" sau „catepano". Vechile obiceiuri ale statului bulgar nu se rãsturnarã prin urmare si, afarã de ocupatia militarã, nu se inova nimic, impozitele de exemplu, se percepurã în naturã ca pe vremea tarului Samuel. Basi-lios II dovedi în aceastã privintã nu mare simt politic. El lãsã Bisericii bulgare forma sa nationalã180.
180 în myiAXvov din mai 1020 cãtre loan arhiepiscopul de Ohrida: ei yâp if\q x&puq eyicpaTEÎq Lyev6^e$a, cc/l^â toc TOdJtrtq 5i.Kaioc âTcapâoTtaota 5ie/ripfioa|j.Lv. Cf. Dolger, Regesten, I. Teii, nr. 806—807, p. 104. [I. Snegarov, Istorija na Ohridskata arhiepiskopija, ed. II, voi. I, Sofia, 1995, p. 52-631.
538

Numai patriarhatul fu înlocuit cu arhiepiscopatul de Achrida. Trei novelle ale împãratului prescriau întinderea arhiepiscopatului, asa cum fusese pe vremea tarului Petru. Jurisdictia sa se întindea si asupra „Vlahilor din toatã Bulgaria". Numai Mitropolitul de Drstor rãmânea supus Patriarhiei de Constantinopol.
B. Granic, Kirchenrechtliche Glossen zu den vom Kaiser Basilios II. dem autokepbalen Erzbistum von Achrida verliehenen Privilegien, „Byzantion" XII, 1937, p. 395-415.
Basilios II dãdu 3 edicte de privilegii pentru arhiepiscopatul de Achrida, din care numai al doilea e datat (mai 1020). N-au ajuns la noi în original, ci numai în documentul de confirmare a privilegiilor, dat de Mihail VIII Paleologul în august 1282.
Motivele acordãrii acestor privilegii au fost politice mai ales. La asta a contribuit poate si momentul politic religios (n-a vrut sã mãreascã sfera de influentã a patriarhului de Constantinopol).
îndemnul pentru acordarea privilegiilor i-a venit de la arhiepiscopul de Achrida, loan.
întinderea teritorialã a arhiepiscopatului de Achrida (=Ohrida) era mult mai mare decât a lustinianei Prima. Structura etnicã: mai ales slavã, cu o împletire de resturi ale populatiei romanice (numitã aci P^oc^oi) si ale elementelor grecesti din orase mai cu seamã. De-a lungul Vardarului apar si asezãri turcesti (oi rcepi TOV pkxp86cpetov ToupKoi).
Situatia de drept a arhiepiscopatului autocefal de Ohrida nu e determinatã mai de aproape, si nici raporturile cu celelalte regiuni autocefale. Basilios o presupune cunoscutã, cãci întãreste numai situatia ce o avuse sub Samuel. Era o organizare bisericeascã independentã, alãturi de celelalte organizatii independente, deci pus alãturi de patriarhii de Roma, Constantinopol, Alexandria, Anthiochia, Ierusalim, de arhiepiscopul de Cipru (p. 103). Cãpetenia acestei organizãri poartã titlul de ãp%iEKiaKonoq, dieceza sa: ocpxieTuaKOTiT]. în novellele împãratului lustinian, episcopii de Roma, Constantinopol, Alexandria, Antiochia si Ierusalim au titlul complet de âpxvercioKortoc; tcod JiaTpmpxriq. Jurisdictia nu e cuprinsã în edict, dar prin analogie cu vechile auto-
539
NICO1AE   BÃNESCU
cefale diecese trebuie sã admitem cã aveau consacrarea episco-pilor sufragani, precum si supravegherea.
Constitutia si organizarea se deosebesc de ale celorlalte prin lipsa categoriei de mijloc a episcopilor, aceea a mitropolitilor, care în organizarea patriarhatului erau a doua instantã în domeniul administrativ si al judecãtii bisericesti.
Dispozitii pentru imunitatea clericilor, se întind la ETtipeia, oÎKou,68iov.
Regleazã situatia materialã a arhiepiscopului, îi dã dreptul de a ridica darea KCIVOVIKOV de la episcopii sufragani si de la toti vlahii si turcii din arhiepiscopat.
Boierii îsi pãstrarã privilegiile. Multi dintre ei furã primiti în nobilimea imperiului, fiind atrasi astfel în serviciul sãu.
11. Expeditia în Armenia si Georgia (1020-1022). Noi anexiuni la imperiu
îndatã ce sfârseste cu bulgarii, Basilios II porneste în expeditie în regiunile Caucazului, unde stãpânirea sa începuse a fi serios amenintatã. Regele din Georgia (ãp%cov if\c, 'Apaayicc<;, îi zic bizantinii), Giorgi sau Keorki I, uzurpase posesiunile mostenite de împãrat în acele pãrti prin testamentul lui David. El atrãsese în aceastã revoltã pe Sempad (Sembat, Smpad), regele Armeniei si nãvãlea adesea peste frontierele imperiului, jefuind. Basilios se hotãrî a-i aduce la ascultare pe rebeli si, în fruntea unei puternice armate, porni, cãtre sfârsitul anului 1020, prin întinsele theme ale Asiei. Urcând cursul superior al Eufratului, el ajunse la puternica cetate Karin (Erzerum de azi), care se afla atunci în mâinile bizantinilor, împãratul trimise de aici emisari adversarului sãu, invitându-1 la supunere, în urma rãspunsului negativ ce-1 primi, înainta mai de-
540
W
*                                                                                        
parte, în inima tãrii, devastând tinuturile. Pe marginile lacului Balagatsis, o parte a trupelor sale se ciocni cu ariergardele armatei georgiene, împãratul se aruncã în urmãrirea dusmanului, care fuge necontenit din fata lui. Detasamentele trimise în toate pãrtile pustiesc tinuturile fertile ale tãrii, împãratul ierneazã la Trape-zunt, unde primeste propuneri de pace. Patriaihul Armeniei, Bedros I, îi aduce scrisori de supunere din partea regelui Sembat (începutul lui 1022), aflat în luptã cu propriul sãu frate si amenintat pe deasupra de turcii selgiucizi, care acum îsi fac întâia oarã aparitia în pãrti ale Armeniei pe care aveau sã le pustiascã apoi de atâtea ori; regele armean se hotãrî a ceda dupã moarte statele sale imperiului, asigurânclu-si astfel protectia care-i era acum foarte necesarã, împãratul primi aceste propuneri, rãsplãtindu-1 pe rege cu titlul de magistral.
Un alt puternic sef armean, Senakherim, suveranul din Vaspuracan (BaaTtpaKccvia), hãrtuit de luptele intestine ce sfâsiau Armenia, amenintat de sefii arabi din apropiere si speriat mai cu seamã de aparitia turcilor selgiuciti, se hotãrî de asemenea de a-si ceda regatul împãratului bizantin, care-i dãdu în schimb titlul de kuropalates si provincia Sebasteia (Siwas), unde se strãmutã cu toatã familia sa, cu sefii, rãzboinicii si o parte însemnatã a supusilor sãi. tinutul sãu fu anexat la imperiu, cetãtile ocupate de garnizoanele împãratului182. Regele Georgiei rezistã însã si, în timp ce schimbã ambasade cu împãratul, arãtându-se gata a se retrage din domeniile ce fuseserã cedate de David, el
Dolger, Regesten, I. Teii, nr. 813 (p. 105). : în 1021/1022, cf. Dolger, Regesten, I. Teii, nr. 809 (p. 104).
541
NICOLAE   BANESCU
cãuta numai sã câstige timp pentru a-1 birui pe împãrat. O rãscoalã se produse atunci în spatele împãratului si regele georgian nu era strãin de ea. Cei doi generali lãsati în Asia Micã, vestitul Nikephoros Xiphias si Nikephoros Phokas, fiul lui Bardas, se înteleserã pentru a ridica împreunã armele împotriva lui Basi-lios. Dar Phokas fu ucis de Xiphias, la o întrevedere ce o avurã si acesta însusi e prins, fãrã multã greutate, de cãtre Theophylaktos Dalassenos, trimis de împãrat împotriva rãsculatilor, în amintirea marilor servicii ce i le adusese în rãzboaiele cu bulgarii, împãratul îi lãsã viata si Xiphias fu silit numai a se retrage într-o mãnãstire.
în sfârsit, în septembrie 1022, Basilios zdrobi, într-o mare luptã, armatele lui Giorgi si acesta fu silit a cere pacea. El pãrãsea în mâinile bizantinilor toate cetãtile si teritoriile care fãcuserã parte din mostenirea marelui curopalates David, precum si o parte chiar din propria sa stãpânire.
Astfel se încheie aceastã expeditie care împinse hotarele imperiului dincolo de Eufrat. Ea fu cea din urmã biruintã strãlucitã din lunga si zbuciumata carierã militarã a lui Basilios II.
Z. Avalichvili, La succesion du cumpãtate David d'Iberie, dy-naste de Tao, „Byzantion", 8, 1933, p. 177-202.
Istoria curopalatului David din Tao (t 1000) e cunoscutã prin interventia sa viguroasã pentru a salva tronul lui Basilios II, amenintat de rãscoala lui Bardas Skleros (978-979). Contingentele trimise de el au decis, se pare, în a doua bãtãlie de la Pancalia, victoria imperialilor. David, om de stat întelept, obtinu în schimb anume compensatii teritoriale ce i s-au dat cu titlu viager numai. El a lãsat la moartea sa toate posesiunile lui Basilios II si acesta
542

venea în persoanã acolo, ca sã-si ia mostenirea în primire. Un nou statut teritorial a fost fixat la aceastã frontierã a statului bizantin si violarea lui de regele abkhazo-georgian Giorgi I a adus rãzboiul din 1021, care a întins hotarele imperiului pânã în valea fluviului Kour.
în pragul secolului al Xl-lea, un curent se desemna în politica caucazianã, la hotarele Imperiului bizantin, curent plin de viitor si destul de puternic pentru a tine piept si imperiului si, mai târziu, turcilor. El tindea a reuni într-un mãnunchi diferitele tinuturi georgiene, un fel de tendintã pancaucazianã. Aceastã miscare din care va iesi monarhia abkhazo-georgianã, singura formatie politicã autohtonã durabilã în Caucaz, se leagã de persoana si activitatea curopalatului David din Tao. Pentru a vedea clar în certurile bizantino-iberiene din vremea lui Basilios II, trebuie deci sã tinem seamã de aceste douã tendinte contradictorii si profunde, care se izbeau în Caucaz, anume absorbirea treptatã a principatelor si regatelor armene de cãtre Imperiul grec si formarea regatului Georgiei, nucleu al unui vast stat caucazian.
Coborâtor în linie directã din curopalatul Asot (f 826), David fãcea parte din acea familie a B agratizilor georgieni ale cãrei ramuri exercitau, sub vaga si depãrtata suveranitate bizantinã, un fel de condominium pe teritoriile Ciorokului de mijloc (Tcho-rokh) si cursului superior al fluviului Kour (Kura).
La începuturile lor în aceastã regiune muntoasã, ei o gãsirã aproape pustie, devastatã de rãzboaie si invazii. Coloni georgieni fugind de regimul arab, repopularã aceste tinuturi. Ei se gruparã în jurul familiei domnitoare, instalate cu Asot curopalatul la Arta-nandj, în Clardjeth. Se formã o traditie dinasticã pe care Porphy-rogenetul o înregistra în secolul al X-lea si care si-a gãsit interpretul sãu în Soumbat, fiul lui David, poate un Bagratid, autorul unei cronici a acestei familii. Pe acest pãmânt se ridicarã catedrale, biserici, mãnãstiri georgiene, adesea în locul vechilor clãdiri armene, în epoca curopalatului David, aceastã parte a bazinului Ciorocului era georgianã de douã secole.
Nu se poate spune cum a început situatia politicã a lui David Curopalatus. Stãpân pe un domeniu ereditar modest în Tao, el fu apreciat de timpuriu de bizantini, ca un aliat pretios în raporturi-
543

le lor cu numeroasele principate crestine si musulmane care se formarã, între lacul Van si Caucaz, pe urmele dominatiei arabe. Preeminenta sa începe din timpul lui Romanos II (f 963), cãci e probabil cã în acea epocã a primit în beneficiu de la imperiu anumite teritorii în tara superioarã, despre care vorbeste Viata georgianã a hagioritilor loan si Euthymios (Vita Beatip.n. loban-nis atque Euthymii, An. Boli., t. 36-37). Dar importanta lui iesi la ivealã cu prilejul luptelor intestine de la Bizant, în anii 978-979, apoi cu rolul sãu de arbitru întelept în afacerile Georgiei si Armeniei. Principalul motiv pentru care David meritã recunostinta armenilor a fost eliberarea teritoriilor lor între Erzerum si lacul Van.
în Georgia, rolul sãu fu eminent. El a fost creatorul regatului Georgiei, sau al monarhiei abkhazo-iberice. Iatã faptele principale.
Neavând copii, adoptã si crescu ca mostenitor în Tao pe tânãrul Bagrat, coborâtor, prin mama sa, din regii Abkhaziei, si prin tatãl sãu, Gurgen, din dinastia bagratidã din Karthli, cãreia David însusi îi apartinea, îndemnat de tendinta unitarã care se manifesta atunci, curopalatul încercã a asigura lui Bagrat cele trei mosteniri: Tao (prin adoptie); Abkhazia (domeniul mamei sale); Karthli, patrimoniul sãu propriu, administrat de tatãl sãu Gurgen. Bagrat fu proclamat (974-975) ca mostenitor de Karthli; devenit major, fu proclamat în 977-978 ca rege de Abkhazia. în 1008 îi succedã tatãlui sãu în Karthli si rãmase în fruntea regatului unit pânã la moartea sa, în 1014.
Basilios II, beneficiarul ultimelor dispozitii ale lui David, veni în conflict cu George I, regele Georgiei, fiul lui Bagrat III, mostenitorul prezumtiv al curopalatului.
*
Ajutorul dat lui Basilios II contra lui Bardas Skleros fu rãsplãtit cu cesiuni teritoriale „în tinuturile superioare ale Greciei". Autorul „istoriei universale", stefan din Taron, zis Acolik, precizeazã aceste teritorii: Karin (Theodosiopolis biz., viitor Erzerum), Basian (Phasiane), fortãreata Sevuk etc. Instalarea lui David la Karin si în Phasiane fu conformã politicii urmãrite de Bagratizii georgieni. Cantoanele din Harkh si Apahounikh erau orientate cãtre lacul Van, de asemenea. Aceste teritorii cedate de imperiu între Erzerum, Olthisi (afluentul Ciorokului) si lacul Van trebuiau
544

în mare parte sã fie cucerite. Curopalatul duse o politicã de largi vederi. Principala provincie cedatã, Apahounikh, rãmase în puterea lui Bad, emirul de Akhlat, un Nerwanid, pânã la moartea sa, în 990-991. Atunci fu cuprins Manazkert de trupe aliate ibero-ar-meniene (998-999). Pierdutã în 1070, în mâinile lui Alp-Arslan, fu recuceritã de Romanos Diogenes, pentru a fi pierdutã definitiv dupã marea înfrângere a Bizantului din 19 august 1071.
Marele curopalat muri 30 martie 1000. Cronicarii armeni îl acuzã pe Basilios II de a fi instigat pe nobilii din Tao pentru a-1 asasina. Ar fi turnat otravã în caliciul oferit curopalatului în timpul slujbei. Matei de Edesa vorbeste de asemenea de un nelegitim complot contra acestui venerabil print. si el mentioneazã „liturghia homicidã" si o tentativã infructuoasã de otrãvire prin cuminecãturã; în fine, curopalatul ar fi fost înãbusit cu o pernã de episcopul georgian Hilarion, la instigatia nobililor curtii sale. Cronicile georgiene nu pãstreazã amintirea acestui asasinat. Se poate presupune cã aceastã versiune a fost fabricatã în mediul antigrec si antiortodox al autorilor armeni. La Arisdaghes, curopalatul a fost asasinat de nobilii sãi, din factiunea prietenã bizantinilor, la Mathei de Edessa dimpotrivã, împãratul rãzbunã asasinatul, prin pedeapsa cu moartea a asasinilor.
între Bagrat III si tatãl sãu adoptiv a f ost mare neîntelegere. El a fost acuzat, la un moment dat, de a fi hrãnit cele mai negre gânduri fatã de curopalat. Cearta aceasta se pune cãtre anul 988. David era rãu vãzut pentru legãturile lui cu imperiul. Asa s-ar explica schimbarea sentimentelor Iui David fatã de Bagrat III si testamentul sãu în favoarea lui Basilios II.
Curopalatul odatã dispãrut, Basilios II alergã pentru a-si lua în posesie mostenirea. El fu primit la Havacic, lângã Erzingian, de regele abkhazilor Bagrat, prin adoptia lui David, si de tatãl sãu Gurgen, regele Iberilor. Acesta fu înãltat la rangul de magistros, fiul sãu la aceea mai înaltã de curopalates. De acolo Basilius continua vizita proprietãtilor sale, trecând la Manazkert si de acolo la Olthisi. înainte de a se întoarce la Constantinopol, procedã la instalarea noilor autoritãti: guvernatori, judecãtori, comandanti etc. Grãbit a se întoarce, bulgarii îi dau de lucru, nu duse pânã la capãt litigiul teritorial cu printii georgieni. Conflictul izbucni pu-
545

tin dupã plecarea sa. Gurgen, mai lezat de vecinãtatea grecilor, deschise campania si ocupã partea bizantinã din Tao. Neputând lua fortãreata Olthisi, îsi instala tabãra la Mamruan. O armatã bizantinã veni contra lui în Phasiane. Se negocie apoi. E sigur cã în 1001 Basilios nu putu sã-si impunã vointa cu totul dinastilor georgieni: o parte a mostenirii curopalatului era lãsatã lor. împãratul trebui sã se acomodeze cu acest compromis si situatia rãmase neschimbatã cât trãi Bagrat III, om activ si energic. Sub urmasul sãu, George I, rãzboiul izbucni. Fie cã el vru sã ocupe o parte din mostenirea lui David ocupatã de bizantini, fie cã Basilios, liber în Balcani dupã 1018, vru sã punã ordine în chestiunea teritorialã din Iberia. Douã campanii avurã loc: 1021 si 1022. în interval, Basilios, care comanda personal, stãtu în Trapezunt. Trupele furã cantonate pentru iarnã în Khaldia, pe tãrmul Mãrii Negre, dupã o primã campanie fãrã rezultat. Campania din 1022 sfârsi cu o victorie completã a bizantinilor. Dar care fu rezultatul acestui conflict sângeros, din punct de vedere teritorial ?
Olthisi, Erzerum, Basian, furã ocupate de bizantini. Georgia fu aruncatã dincolo de linia care despãrtea Tao în douã. O serie de fortãrete în valea superioarã a fluviului Kour furã asigurate de asemenea pentru Bizant. Acest rezultat nu constituia mai putin un succes considerabil. Stabilirea la Olthisi si în enclavele din propriu-zisa Georgie îi usurarã opera de dezintegrare a Georgiei. Prin mijloace de atractie, Bizantul stiu sã-si câstige feudalitatea provinciilor georgiene si multi vasali ai lui Bagrat IV (George I moare în 1027) trecurã în serviciul Bizantului.
O nouã fazã a relatiilor ibero-bizantine începea si influenta bizantinilor devine tot mai mare. Liparit Orbeliani, puternicul vasal al lui Bagrat IV, va apãrea ca un adevãrat aliat al imperiului.
Achizitiile lui Basilios II, fãcute în paguba Georgiei si Armeniei, furã încorporate în thema bizantinã a Iberiei, cu Erzerum si Ani ca bulevarde principale. Statele armene furã absorbite cu totul, în momentul în care se termina rãzboiul ibero-bizantin, acordul definitiv fu semnat, prin care Senakherim, dinastul din Vas-puracan si socrul lui George I, cedã domeniul sãu, la Est de Van, împãratului grec. Mai târziu, anexarea micilor regate ale Bagrati-zilor armeni fu desãvârsitã, în timp ce se arãta tot mai mult peri-
546

colul turc. Constienti de puterea lor restauratã, bizantinii conce-purã, cãtre finele secolului X, planul unei lichidãri generale a acestor regate si domenii, aproape independente, care umpleau frontierele orientale ale imperiului, în Armenia si Iberia. Plan de lungã duratã, favorizat de altfel de fãrâmitarea în care se afla mai ales Armenia.
Sub presiunea bizantinilor, Bagratizii georgieni, pãrãsind domeniile lor în Armenia, se vor retrage în posesiunile lor abkha-zo-georgiene. Mai bine situati geograficeste decât confratii lor din Armenia, ei vor lupta acolo unde altii abdicau si vor ajunge mai târziu la un grad considerabil de prosperitate si putere. Ei vor urma exemplul lui David Curopalatul, încercând a-si asocia la opera de consolidare a Georgiei tãrile limitrofe din Armenia1'31.
12. Tulburãrile din Italia. Restaurarea puterii imperiului în Apus
Dupã moartea lui Otto III (1002), Henric II de Bava-ria se urcase pe tronul Imperiului de Apus. în posesiunile bizantine ale Italiei, nemultumirea populatiilor lon-gobarde stoarse de administratia abuzivã a imperiului, provocã o miscare violentã, care luã proportii si amenintã a pune capãt stãpânirii grecesti din Italia sudicã.
în fruntea miscãrii se afla un bogat longobard, din Bari, cu numele Meles sau Melo. împreunã cu fratele sãu sau cumnatul sãu Datto (Dattus), el se hotãrî a scutura jugul nesuferit al guvernatorilor bizantini. Revolta izbucni în mai 1009. Rebelii pãtrunserã în Bari, pe care-1 tinurã o vreme. Ei îsi asigurarã ajutorul arabilor, care atacau, în aceeasi vreme, tinuturile sudice ale Italiei.
împãratul era ocupat cu rãzboiul sãu în Bulgaria; trimise însã, împotriva rãsculatilor, pe protospatharul
547
N1COLAE   BANESCU
Basilios Argyros (Mesardonites), strategul de Samos, cu o puternicã armatã. Dupã douã luni de asediu, Bari fu ocupat de bizantini (iunie 1011) si Meles cu fratele sãu îsi gãsirã refugiul pe lângã printul de Ca-pua, Pandulf II.
Meles îsi cautã atunci aliati pretutindeni, pentru a relua lupta. Bizantul va cunoaste acum un nou dusman, care va fi pentru el multã vreme o primejdie realã: normanzii. Papa Benedict VIII, care nu era bucuros de a vedea întinzându-se iarãsi influenta bizantinã în apropierea sa, îi dãdu tot sprijinul. Normanzii pelerini, care de multã vreme obisnuiau sã se închine în biserica Sfântului Mihai de pe muntele Garganus, mai sus de Bari, pe coasta Adriaticei, îl întâlnesc pe Meles în haine de modã bizantinã; acesta le povesteste istoria si nefericirile sale, îi convinge cã grecii ar putea fi usor alungati si le spune cã dacã ar vrea sã lupte cu el, ar gãsi acolo o pradã bogatã. Ei fãgãduiesc sã se întoarcã cu tovarãsi de-ai lor mai numerosi. Ajunsi acasã, târãsc cu dânsii pe mai multi si se unesc cu rebelul. Cu ajutorul lor, Meles porneste în primãvara anului 1017 asupra Apuliei. „Catepano" al tinuturilor bizantine era acum Leon Tornikios, supranumit Kontoleon (Leon cel Scurt). O luptã, pe care o pierde, deschide drumul nãvãlitorilor cãtre sud. Tornikios e rechemat la Constantinopol si în locul sãu e trimis Basilios Bojoannes sau Bojannes™, un sef energic, care sosi la 1018 cu întãriri. Acesta stiu sã-si atragã de partea sa pe printul de Capua. într-o luptã sângeroasã (oct. 1018), aproape de Cannae, el zdrobeste armata lui Meles. Normanzii pier aproape toti în aceastã aprigã izbire. Meles, nemaiputând afla sprijin pe lângã
548
r

sefii longobarzi, care, în urma dezastrului sãu, cãutau a se apropia iarãsi de bizantini, se retrase la începutul anului 1020 în Germania la Bamberg, nãdãjduind a-1 hotãrî pe Henric II a interveni în favoarea sa în Italia sudicã, împãratul îi recunoaste titlul de duce de Apu-lia. Dar Meles moare acolo, în aprilie 1020, fãrã a-si fi putut îndeplini visul.
Biruitor, noul „catepano" ridicã o serie de cetãti la granita de nord a Apuliei, printre care cea mai puternicã era Troia, a cãrei pazã o încredinta normanzilor intrati în serviciul sãu. Obtine de la Pandulf trecerea armatei prin teritoriile sale si-1 atacã în 1021 pe Datto, în turnul sãu de la îmbucãtura apei Garigliano183, unde papa îi oferise azil. Dupã un asediu de douã zile, turnul fortificat cade si Datto este luat prizonier la Bari, plimbat pe un mãgar si aruncat în mare (iunie 1021). Astfel puterea imperiului se întinse iarãsi, datoritã acestui mare sef militar, în Italia de la Troia pânã la limitele statului pontifical. tinutul de nord al Apuliei, unde ridicã si restaura orase, se si cheamã tara Cate-panului, de unde numele de „Capitanato".
Henric II trecu, la stãruintele Papei, în Italia, pentru a înfrâna aceastã expansiune a grecilor de la sudul peninsulei (1022). El asedia puternica cetate Troia, apãratã cu mare îndãrãtnicie de normanzii lui Bojoan-nes. împãratul stãtu sub zidurile ei zadarnic, mai bine de trei luni si trebui sã se multumeascã în cele din urmã cu o aparentã de capitulare. El se retrase cãtre nord, fãrã alt rezultat decât recunoasterea autoritãtii sale din partea principilor longobarzi. îndatã dupã re-
1 Mai sus de Napoli, în golful Gaeta.                ; < ~
549
NICOLAE   BANESCU
tragerea sa, nemultumirile si luptele izbucnirã iarãsi în sudul Italiei. Bizantinii îsi recâstigã înrâurirea lor atotputernicã asupra micilor state longobarde.
împãratul Basilios II, la capãtul vietii sale glorioase, hotãrâse a pune piciorul si în aceste îndepãrtate posesiuni zbuciumate ale imperiului sãu. El se gândea serios a smulge Sicilia din mâinile arabilor, pentru a-si asigura stãpânirea Italiei sudice. O armatã numeroasã, compusã din varegi rusi, bulgari, vlahi, turci (unguri) si din contingente ale themei Macedoniei, fusese expediatã, în primãvara anului 1025, pentru a deschide aceastã campanie care ar fi întors, poate, pentru multã vreme mersul lucrurilor în Italia sudicã, în curând trebuia sã urmeze si împãratul. Dar moartea sa puse capãt acestui mare proiect.
Cu un an înainte o expeditie a rusilor, sub comanda unui sef îndrãznet, Chrysocheir, pãtrunsese în Bosfor, amenintând Capitala. Iesind în Arhipelag, flota ruseascã fu nimicitã cu totul de flota themei Kibyrraiotes, de strategul de Samos David si de Nike-phoros Kabasilas, ducele de Thessalonic (Cedrenus, II, p. 478-479).
La 15 decembrie 1025, Basilios îsi dãdu sfârsitul, dupã o scurtã boalã. El îl chemase, cu câteva zile mai înainte, pe fratele sãu Constantin, si depusese în mâinile sale conducerea imperiului. El lãsa imperiul în cea mai mare putere. Lunga sa domnie, de 50 de ani, îi zdrobise pretutindeni pe dusmani, restaurase hotarele cele mai îndepãrtate. Niciodatã Imperiul bizantin n-a avut un prestigiu mai mare.
550

13- Actele interne si novellele lui Basilios II
Cu aceeasi rarã energie, Basilios stiu sã intervinã în afacerile interne ale statului, silindu-se a pune capãt relelor care sãpau la temeliile lui. El fu însufletit de nobila dorintã de a pune capãt întinderii marii proprietãti în paguba celor mici. împãratii Romanos Leka-penos (922 si 936, novelle) si Constantin VII interveniserã energic pentru a opri aceste abuzuri. Nikephoros Phokas fusese pentru un tratament egal, el sustinuse si drepturile clasei proprietarilor feudali.
Adversarul lor neînduplecat fu Basilios II. Revoltele teribile ale lui Skleros si Phokas îl fãcurã sã ia mãsuri severe pentru a împiedica puterea lor. Basilios dãdu în aceastã privintã o novellã celebrã în 996 (Dolger, Regesten, nr. 783, p. 100), prin care lua mãsuri împotriva bogatilor, întãrind vechile dispozitii ale lui Romanos Lekapenos (novellã din 922). Novellã aceasta cuprinde un numãr de adnotatii scrise de împãratul însusi, pe marginea textului ce i se prezentase spre semnare, împãratul începea prin a constata numeroasele plângeri ce primise, în timpul cãlãtoriilor sale, din partea celor sãraci (îtEvrjTEq) împotriva celor puternici (8i)vocToi), care le uzurpã proprietãtile, asigurându-si posesiunea prin împiedicarea pãgubasilor de a-si reclama drepturile în timp de 40 de ani (dupã care urma prescriptia). Basilios ilustreazã constatãrile sale cu numele celor mai de seamã latifundiari ai vremii: familiile Phokas si Maleinos. împãratul relateazã un caz nou, care ne aratã cum se putea ajunge din clasa mai de jos la aceastã situatie, prin acaparare; este al lui Philo-kales, simplu tãran, care mai înainte trãia ca oricare altul, din munca bratelor sale, iar acum era îmbogãtit,
551
NICOLAE   BANESCU
ajuns la înalte demnitãti si stãpânind imense domenii. împãratul, trecând prin posesiunile acestuia si primind plângeri de la cei despuiati, porunci ca toate constructiile ridicate de dânsul pe aceste pãmânturi rãpite sãracilor sã fie rase si pãmânturile restituite acestora. Basilios hotãrãste cã asa se va întâmpla cu toti aceia care îsi vor apropria în chip silnic bunurile sãracilor. Prescriptia, de 40 de ani ori chiar mai lungã, nu va avea puterea de a împiedica întoarcerea bunurilor cãtre vechii lor posesori, care nu sunt tinuti a rãscumpãra cheltuielile si îmbunãtãtirile fãcute.
Mai departe, împãratul, convins cã o multime de mici proprietãti au fost câstigate de mãnãstiri, prin aceea cã un tãran, clãdind o bisericã, îi dãruia proprietatea, pe care, dupã nastere, punea mâna mitropolitul ori episcopul, interzice acest lucru pe viitor, poruncind restituirea pãmânturilor. Unde se aflã cel putin doi sau trei cãlugãri în serviciul bisericii, bunurile nu se vor restitui, dar ele îsi vor pãstra calitatea de bunuri tãrãnesti si episcopul ori mitropolitul nu vor avea dreptul de a dispune de dânsele.
împãratul interzice mai departe transformarea bisericilor de sat în mãnãstiri, prin sporirea numãrului cãlugãrilor la mai mult de nouã sau zece. El declarã nule toate hrisoavele (chrysobullele) date de fostul parakimomenos Basilios, recunoscând valabile numai pe cele revizuite de dânsul, care vor purta mentiunea etr|pfrf}r| („a fost confirmat").
Basilios II, novella din l ianuarie 996 Cvo^o-âerna, împãratul, prin judecarea personalã a proceselor si cu prilejul
sederii sale recente în Asia Micã, a observat cu propriii sãi ochi
rapacitatea celor „puternici", de aceea hotãrãste:
552
[STORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Achizitii ale „puternicilor" de la cei „sãrac?, care dateazã dinainte de prima lege a lui Romanos I (deci înainte de aprilie 922) si pot fi dovedite prin documente corespunzãtoare, vor rãmâne valabile. Dar pentru dobândiri care s-au fãcut dupã acest termen, pânã la l ianuarie 996, sau se vor face în viitor, prescriptia nu va avea nici un efect (în genere 40 ani); proprietatea lor trebuie restituitã „sãracilor", fãrã nici o despãgubire a pretului de cumpãrare si a îmbunãtãtirilor. Altã dispozitie a novellei:
Se întâmplã cã în comunitãtile rurale (%(opia), un tãran (xcopitrit) clãdeste o bisericã pe pãmântul sãu si dãruieste, cu consimtãmântul tovãrãsiei, acestei biserici partea sa de pãmânt, se face cãlugãr si-si petrece viata în biserica sa; cã un al doilea si al treilea fac acelasi lucru si asa se naste o mãnãstire de doi sau trei cãlugãri. Dupã moartea sa, mitropolitul sau episcopul pune pe o astfel de mãnãstire mâna si vãtãma pe „sãraci", prin dãruirea ei cãtre „puternici". Asemenea fundatii trebuie numite „case de rugãciune" , iar nu „mãnãstire", si restituite „sãracilor", chiar dacã au fost dãruite de mitropolit sau episcop si dacã termenul a
l expirat. Ele vor fi supuse comunitãtii satului si vor avea tot atâtia
j cãlugãri câti au avut la început.
Casele de rugãciune care se bucurã de indemnitãti regulate
j (ooA.ejj.via), de bani de lumânãri (cpo>i5ai|/iai) sau au KCci5io|j.aTa (Stiftsitze, rezidente), chiar în mod nedrept, rãmân sub mitropolitii
j sau episcopii sub care se aflã, dar nu pot fi date altor persoane. Dacã, în felul arãtat, s-au format mãnãstiri de nouã-zece
j cãlugãri, ele sunt supuse mitropolitilor, episcopilor, dar noi pose-siuni nu pot dobândi. Mitropolitii si episcopii nu pot, pentru a
t forma „mãnãstiri", sã mãreascã numãrul cãlugãrilor la nouã sau mai mult, chiar dacã se aflã proprietate suficientã pentru asa de
l multi. Mai mult, asemenea „case de rugãciuni" apartin comunitãtii, pe când „mãnãstirile" al cãror numãr din împrejurãri nefavorabile a scãzut sub nouã, rãmân supuse mitropolitilor si episcopilor.
Altã dispozitie:
Chrysobulele date de la intrarea în domnie a împãratului pânã la cãderea lui Basilios proedros si parakimomenos sunt nule, dacã n-au formula împãratului, eir|pf|i5r|.
553

Documentul acesta e de cea mai mare însemnãtate. El ne aratã energia cu care împãratul cãutã sã sfãrâme atotputernicia marii aristocratii agrare, care-i dãduse atâta de lucru în Asia Micã. Novella pare însã cã nu s-a aplicat cu toatã rigoarea. stim de pildã cã Eusta-thios Maleinos, dupã cinci ani, se gãsea încã în domeniile sale imense, unde-1 gãzduia pe Basilios, la întoarcerea acestuia din expeditia sa în Georgia. împãratul, constatând de visu întinderea avutiei lui Maleinos, îl luã cu dânsul în Constantinopol, unde-1 tinu într-o captivitate binevoitoare pânã la moarte, când îi confiscã bunurile.
încã una din nevoile cele mai mari ale imperiului era încasarea regulatã si întreagã a impozitelor. Numai asa putea face fatã Basilios II enormelor sale cheltuieli cu rãzboiul urias purtat împotriva bulgarilor. Un decret din cele mai însemnate este prin urmare si acela prin care dânsul restabileste impozitul atât de impopular cunoscut sub numele de allelengyon (garantie mutualã)1551. Nikephoros I, urmasul Irenei (802-811), crease acest impozit, care nu însemna altceva decât faptul cã bogatii vecini cu sãracii trebuiau sã rãspundã si pentru acestia la impozitele pe care sãracii nu le puteau plãti184. Si aceastã mãsurã apãsa prin urmare asupra celor bogati. Ea stârnise o nemultumire generalã si urmasii lui Nikephoros o desfiintaserã. Basilios,
184 Unii au identificat acest impozit cu e7u6oXfi (mentinerea sumei impozitului plãtit de o comunitate prin adaoul locurilor sterilia la rude sau vecini). Dar Dolger a arãtat cã în realitate nu a fost înlocuit epibole prin allelengyon, ci a continuat a exista alãturi de el, cât timp acesta din urmã a fost în vigoare, (v. Beitrãge zur Gesch. der byz. Finanzverwaltung, Leipzig-Berlin 1927, p. 128-134).
554

silit a gãsi bani cu orice chip, pentru marile sale rãzboaie, restabili acest impozit, izbind si în acest mod în marea proprietate.
Urmãrile acestei novelle furã ruina bogatilor si ura mare ce purtarã acestia împotriva clasei de jos. împãratul îsi asigurã însã o popularitate mare în multimea celor sãraci, si prin aceasta îi putea tine pe cei dintâi la respect.
Impozitul vexatoriu fu, dupã Basilios II, din nou abolit. (Dupã Skylitzes, acest fapt se întâmplã sub Ro-manos III Argyros).
PARTEA A  TREIA
[CRIZA IMPERIULUI BIZANTIN ÎN SECOLUL AL XI-LEA]
[DECLINUL sI SFÂRsITUL DINASTIEI MACEDONENE]
l
A.
CONSTANTIN VIII (1025-1028)
Constantin VIII era contrastul izbitor al marelui sãu frate. Dedat plãcerilor, în tot timpul lungii domnii a lui Basilios II el fusese tinut departe de conducerea statului, petrecându-si vremea în mijlocul favoritilor sãi, în chefuri, curse de hippodrom si vânãtori. Luând acum în mânã frâiele imperiului, Constantin VIII se cufundã în viata obisnuitelor sale plãceri, risipind cu mare usurintã bogãtiile adunate de înaintasul sãu. Cea dintâi grijã a noului împãrat a fost înlocuirea înaltilor demnitari ai statului, distinsi pentru meritele lor de Basilios. Locurile pe care acestia le ocupaserã, în fruntea armatei si a administratiei civile, furã încredintate lingusitorilor sãi, oameni de rând, cu totul incapabili pentru aceste înalte functiuni. O multime de eunuci ajung acum în fruntea imperiului: Nicolae, primul cu-bicularius, fu înãltat la postul însemnat de domestikos al schelelor Orientului si la acela de parakimomenos; Nikephoros e pus în fruntea personalului Palatului, cu titlul de protovestiarios; Symeon, eunucul mai de încredere al împãratului, e numit drungarios TTJI; piyA,ri<;, prefect al politiei orasului; Eustathios ajunge mare EToupeidpxrig, seful suprem al trupelor mercenare ale gãrzii imperiale. Un al cincilea eunuc, Spondyles, e înaintat duce de Antiochia, castelanul celei mai mari cetãti a Imperiului; în sfârsit, Niketas este guvernatorul Iberici si Georgiei, al tinuturilor anexate de marele Basilios II.
561
NICOLAE   BANESCU
în schimb, el îi prigoni cu deosebitã cruzime pe oamenii distinsi care i-ar fi putut sta în cale. Nikephoros Komnenos, strategul provinciei Vaspuracan, pe care Basilios II o anexase imperiului, fu adus la Constanti-nopol si orbit. Bardas Phokas, suspectat de Constantin, avu aceeasi soartã. Basilios Skleros, în urma unui conflict cu strategul Prusianos bulgarul, fiul vestitului loan Vladislav, fu închis, ca si rivalul sãu, într-una din insulele Printilor si mai târziu orbit. O multime de alti nobili suferirã deopotrivã ura si rãzbunarea incapabilului urmas al lui Basilios II1, care, dupã mãrturisirea istoricului contemporan Psellos, cãuta a-si asigura prin astfel de cruzimi linistea cea mai completã.
Organizarea puternicã pe care cei doi mari înaintasi ai lui Constantin o dãduserã imperiului fãcea ca acesta sã se impunã, cu toate aceste neajunsuri, încã o bucatã de vreme, dusmanilor. Astfel nu este de mirare cã istoria Bizantului înregistreazã, chiar în aceastã domnie de slãbiciune, câteva succese în afarã.
Un atac al pecenegilor, dincoace de Dunãre, în Bulgaria (1026), fu respins sângeros de cãtre Constantin Diogenes, guvernatorul de la Sirmium (strãmutat acum duce al Bulgariei), care le impuse linistea mãcar o bucatã de vreme2. Un altul, din partea arabilor din Africa, fu reprimat cu aceeasi energie. Piratii pãtrunserã în 1027, cu o flotã puternicã, în apele Arhipelagului. Strategul de Samos, Georgios Tbeodorokanos, si acela de Chios, Beriboes, îi atacarã cu flotele lor si o puserã pe fugã pe cea arabã, pricinuindu-i mari pierderi.
' Vezi Cedrenus, II, p. 481-483. 2 Cedrenus, II, p. 483.
562

Armatele imperiului intervin si în Georgia, sub conducerea eunucilor Niketas si Simeon, pentru a apãra posesiunile bizantine din acele pãrti zguduite iarãsi de tulburãri, în Italia, influenta imperiului, restabilitã prin energia lui Bojoannes, se pãstreazã si acum. O ambasadã vine din nou la Constantinopol, din partea împãratului german, cãutând iarãsi o aliantã matrimonialã între cele douã imperii. Conrad II, urmasul lui Henric II, trimitea aceastã ambasadã, în frunte cu episcopul de Strasbourg, Werner, spre a cere mâna unei printese bizantine pentru mostenitorul Imperiului germanic. Fiicele lui Constantin erau însã prea bãtrâne pentru tânãrul print si ambasada n-ajunse la nici un rezultat3.
Domnia lui Constantin VIII se încheie repede. Bãtrân si istovit de viata fãrã frâu ce o dusese, el se îmbolnãvi la începutul lui noiembrie 1028 si numai dupã câteva zile muri. înainte de a-si da sfârsitul, se gândise a asigura soarta imperiului. El avea trei fete, singurele urmase ale glorioasei dinastii care înviase puterile decãzute ale imperiului. Cea mai mare, Eudo-kia, desfiguratã de urmele vãrsatului, se închinase vietii mãnãstiresti. Celelalte douã, Zoe si Theodora, foarte înaintate în vârstã, îsi petrecuserã tineretea în Gyneceu, unchiul si pãrintele lor gãsind mai prudent a nu-si crea complicatii cãsãtorindu-le. Ratiunea de stat îl silea acum pe Constantin sã-si caute un ginere, pentru a-i transmite succesiunea. Unul dintre nobilii de seamã ai imperiului, rudã cu împãratul, membru al Senatului, Romanos Argyros sau Argyropolos, pe atunci
3 V. G. Schlumberger, L'epopee byz. ã la fin du Xe siecle, III. Les Porphyrogeneîes Zoe et Theodora, Paris, Hachette, 1905, cap. I.
563

despãrtit de sotia cu care trãise cea mai mare parte a vietii, fu însurat, fãrã voie, cu Zoe, mostenitoarea pre-zumptivã a tronului dupã ce Theodora, mai tânãrã, cu câtiva ani, refuzase mâna sotului ce i se oferea cu pretul unui divort. Trei zile în urmã, Constantin VIII îsi dãdu sfârsitul si ginerele sãu luã astfel, la 12 noiembrie 1028, în mâinile sale destinele imperiului.
B.
ROMANOSIIIARGYROS (ARGYROPOLOS, 1028-1034)
Era un om cultivat, elocvent, iubitor de a discuta filosofic si chestiuni militare. Psellos, care 1-a cunoscut de aproape, îi face portretul astfel: era, zice dânsul, initiat în literele grecesti si se împãrtãsise si din cultura latinã. Era delicat în vorbire si avea glasul maiestuos, era de staturã puternicã, de erou, si de o înfãtisare cu adevãrat imperialã. Era însã foarte prezumtios, „socotea cã stie mai multe decât stia", avându-1 drept model pe Marc Aureliu filosoful si pe Augustus; el se apleca mai cu seamã asupra acestor douã lucruri: studiul literelor si studiul armelor4. Dar în acest din urmã domeniu era complet ignorant, iar în privinta literelor era superficial, adãuga Psellos. Avea ambitia de a-i supune pe barbarii Orientului si ai Occidentului; mai cu seamã se întorcea cãtre cei din Orient, care i se pãrea cã îi vor aduce o glorie mai mare si de aceea fãcea preparative de rãzboi contra arabilor111.
în realitate, Romanos III a fost un soldat fãrã valoare si un cârmuitor lipsit de însusiri.
Spre a-si câstiga o popularitate de care avea nevoie, el arãtã multã bunãvointã fatã de cler. Mãri veniturile Sfintei Sofii cu o însemnatã sumã anualã, desfiinta prin decret impozitul atât de ruinãtor pentru clerul înalt si nobilimea teritorialã, vestitul allelengyon, aplicat fãrã crutare de Basilios II. Veni apoi în ajutorul ne-
4 Chronographie, ed. Renauld I, p. 32-3.
NICOLAE   BANESCU
voiasilor care nu-si putuserã achita datoriile fatã de stat, anulând aceste datorii, înaintasul sãu, Constantin VIII, procedase în aceastã privintã cu o mare cruzime. Basilios lãsase sã se întârzie perceperea impozitelor, crutând lipsa populatiei sleite de lungile sale rãzboaie; în schimb, Constantin VIII ceruse încasarea dintr-odatã a tuturor rãmãsitelor adunate si închisorile se umplu-serã cu aceia care nu putuserã rãspunde acestei mãsuri. Ei îsi recãpãtarã acum libertatea, în acelasi timp, captivii târâti de pecenegi în desele lor nãvãliri peste Dunãre furã rãscumpãrati. Romanos III îi multumi apoi pe toti câti suferiserã de pe urma prigonirilor socrului sãu.
în curând, Romanos III avu prilejul sã-si încerce talentele sale de general, îndatã dupã moartea lui Basilios II, care rãspândise groaza în lumea musulmanã, sefii arabi începuserã sã se miste împotriva imperiului. Trupele emirului de Alep nelinisteau mai cu seamã tinuturile din jurul Antiochiei. Aceasta îl hotãrî pe Spon-dyles, ducele Antiochiei, sã porneascã o expeditie împotriva lor. El fu bãtut însã de arabi si silit a se închide în cetatea sa (oct. 1029). Fortãreata Menik, construitã pe o înãltime vecinã, pentru a atine calea nãvãlitorilor dinspre Alep si încredintatã sefului arab Musaraf, fu predatã de acesta prin trãdare arabilor, ceea ce fãcea situatia si mai criticã pentru bizantini5. Spondyles fu atunci înlocuit cu Constantin Karantenos, cumnatul împãratului, împãratul însusi conduse apoi, în 1030, o mare armatã împotriva rebelilor. El fu însã zdrobit de arabi aproape de Alep, atras într-o cursã si cu multã
' Cedrenus II, P. 490-491.
566

greutate putu scãpa la Antiochia, lãsând o mare pradã în mâinile biruitorilor. A doua zi se grãbi a lua drumul spre Constantinopol6.
Cu prilejul acestor evenimente din anul 1030, întâlnim pentru întâia oarã numele unuia dintre cei mai ilustri comandanti militari ai epocii, Georgios Maniakes, de origine probabil turanianã121.
Dupã înfrângerea împãratului, arabii ajunserã cu incursiunile lor prãdalnice pânã la poalele muntelui Taurus. Opt sute de arabi, care escortau prada ce le cãzuse în mâini dupã înfrângerea lui Romanos III, ajunserã într-o searã sub zidurile cetãtii Teluch (Te?iO'()%), vechea Doliche. Maniakes, strategul unicei theme de hotar, care-si avea acolo resedinta, izbuteste a-i surprinde pe arabi în timpul noptii, mãcelãrindu-i pânã la unul. Toatã prada luatã de la bizantini fu recâstigatã astfel si, împreunã cu nasul si urechile celor ucisi, dusã ca trofeu împãratului, pe care îl ajunse în Cappa-docia. Maniakes fu rãsplãtit pentru fapta îndrãzneatã cu titlul de „catepano" al Mediei inferioare - KOC-TL7idvo> TTJ<; Kcacfl Mri8iaq - adicã guvernator al tinuturilor de pe cursul superior al Eufratului7.
Romanos III Argyros lasa comanda trupelor din Siria lui Symeon, eunucul ridicat-la treapta de domesti-kos, iar în locul lui Karantenos îl numise ca duce al Antiochiei pe Niketas din Mistheia, însãrcinându-1 a smulge cu orice chip din mâinile dusmanului fortãreata Menik. Ei furã bãtuti de Musaraf la asediul acestei cetãti si, din aceastã pricinã, destituiti. Theoktistos,
6 Ibid., II, p. 493.
7  Ibid., p. 494.

marele heteriarches, trimis ca duce al Antiochiei, împreunã cu emirul de Tripolis, Pintzarah, cuceri fortãreata, punând mâna pe Musaraf, care fu ucis8.
Dupã ce se întoarse la Constantinopol, Romanos III îsi schimbã deodatã politica internã. Dacã la începutul domniei se arãtase atât de blând în materie de impozite, acum, în urma cheltuielilor mari ce le fãcuse cu expeditia sa neizbutitã din Siria, luã cele mai riguroase mãsuri pentru restaurarea finantelor zdruncinate. Toate datoriile vechi furã acum reclamate fãrã crutare. Mania constructiilor somptuoase înghitea cea mai mare parte a tezaurului. El îmbrãcã în aur si argint capitelurile coloanelor Marii Biserici si ale Sfintei Theo-tokos de la Blachernae9 si începu ridicarea strãlucitei biserici închinate Nãscãtoarei sub numele de Periblep-tos (care e vãzutã de toti si din toate pãrtile). O mãnãstire populatã de o sumedenie de cãlugãri fu alipitã bisericii, înzestratã cu venituri enorme.
Conspiratiuni par a fi amenintat în acest timp tronul nesigur al lui Romanos III. Prusianos (Fruzin) „bulgarul", care fusese scos din surghiunul sãu si fãcut ma-gistros si strateg al temei BotHceAAocpioov, acuzat de complot în întelegere cu Theodora, sora basilissei, fu condamnat a-si pierde vederea si a se închide într-o mãnãstire. Constantin Diogenes, biruitorul de la Sir-mium, bãnuit de asemenea de complot împotriva împãratului, fu strãmutat în Asia, ca strateg al themei Thracesienilor. Rechemat apoi la Constantinopol, a fost tuns si cãlugãrit în mãnãstirea Studios. Theodora,
8  Cedrenus II, P. 495-496.
9 Ibidem, p. 497.
568

necontenit bãnuitã de sora sa, împãrãteasa Zoe, implicatã în acest complot dinastic, fu îndepãrtatã din Palat, închisã în mãnãstirea Petrion, în partea extremã a Cornului de Aur10.
Pe când aceste intrigi ocupau înaltele cercuri ale Curtii de la Bizant, în Asia, Maniakes, printr-o loviturã îndrãzneatã, punea mâna pe Edessa, vestita cetate smulsã bizantinilor de cãtre arabi încã din vremea lui Heraklios. în urma luptelor intestine ce-i sfâsiau pe arabi în Edessa, Salman, unul din sefi, îi predã într-o noapte lui Maniakes trei turnuri dintre cele mai puternice ale cetãtii. Odatã instalat acolo, cu 400 de luptãtori, Maniakes sustine un lung si teribil asediu, apã-rându-se cu o rarã îndãrãtnicie împotriva a o multime de emiri care alergarã aici, cu trupele lor, în ajutorul cetãtii. El birui în cele din urmã silintele dusmanului cu mult superior si puse stãpânire pe întreaga cetate (1032). Aceastã cucerire avea un mare pret pentru imperiu: ea punea în mâinile bizantinilor tot tinutul stâng al Eufratului. Printre alte spolii, se gãsi atunci în cetate scrisoarea olografã a Mântuitorului, în limba sirianã, adresatã regelui Abgar11. Ea fu trimisã la Con-stantinopol, unde produse o adâncã impresie de evlavie, fiind întâmpinatã cu mare alai de împãrat, însotit de înaltii demnitari si de patriarh131.
O a doua expeditie a împãratului avu loc în anul 1032 în Siria, dar asupra ei nu stim nimic precis, înainte de a ajunge acolo, împãratul primi stirea unui nou complot care fusese descoperit la Constantinopol.
' Ibidem, p. 498.
' Zonaras, voi. III, p. 580.
569
NICOLAE   BÂNESCU
Constantin Diogenes, implicat în acest complot, împreunã cu augusta Theodora si mitropolitul de Dyrra-chion, se aruncã de pe zidurile închisorii sale si-si încheie astfel viata.
Pecenegii trecuserã în acelasi timp Dunãrea, pusti-ind câmpiile Bulgariei, iar o flotã a piratilor arabi din Sicilia bântuia insulele si coastele Adriaticei. Atacati de strategul de Nauplion, Nikephoros Karantenos, ei se retraserã cu mari pierderi. O foamete îngrozitoare decima, pe lângã toate aceste nenorociri, populatia redusã la cea mai mare mizerie. Ciuma izbucni în aceeasi vreme, contribuind la calamitatea publicã, mãritã încã de un mare cutremur de pãmânt.
Toate aceste nefericiri îl silirã pe împãrat sã se întoarcã la Constantinopol. în iarna anului 1033, el intra în capitalã dupã ce încercase a usura, în drumul sãu, suferintele nespuse ale populatiei nenorocite.
în acest an începu Roman al III-lea reclãdirea templului de la Sf. Mormânt, distrus încã de la 1010 de furiosul Hakem, califul egiptean. Urmasul acestuia, Al-Zahir, fiul unei crestine, autorizã aceastã reclãdire, lucrare încheiatã mult mai târziu, în vremea lui Constantin Monomachos (1048).
Dacã amintim o expeditie neizbutitã a flotei imperiului împotriva Alexandriei, strângerea legãturilor cu Georgia prin cãsãtoria nepoatei împãratului, Elena, cu tânãrul rege al Georgiei, Bagrat IV, luptele necontenite ale printilor longobarzi din Italia, care aduserã întãrirea normanzilor în acele pãrti, tulburate încã si de incursiunile arabilor sicilieni - am încheiat seria evenimentelor din domnia fãrã nici o strãlucire a vanitosului Romanos III.
570
ISTORIA  IMPERIULUI  BIZANTIN
O intrigã amoroasã a împãrãtesei puse în sfârsit capãt acestei domnii. Romanos Argyros avusese în serviciul sãu, înainte de a ajunge împãrat, un eunuc din Paphlagonia, loan, un om de nimic, dar inteligent si activ'2. Când Romanos se urcã pe tron, omul acesta, cunoscut sub numele de loan Orphanotrophos (el îndeplinea functiunile de director al orfelinatului cunoscut din Constantinopol)141, ajunge sã hotãrascã soarta imperiului, prin marea sa influentã asupra împãratului. El avea patru frati, tot atât de necunoscuti si compromisi. Acestia, multumitã protectiei sale, sunt pusi acum în cele mai înalte demnitãti, în Palat. Cel mai mic, Michail, un tânãr bine fãcut, gratios, cu ochii vii, desi suferind de accese de epilepsie, îsi atrage favoarea împãrãtesei Zoe, care, trecutã de 50 de ani, face o pasiune pentru el. în orbirea patimei sale, sprijinitã de atotputernicul eunuc, hotãrâtã de a-1 ridica pe tron pe acest favorit, oferindu-i mâna, împãrãteasa simti nevoia de a grãbi moartea bãtrânului împãrat, care, de o bucatã de vreme, zãcea de o boalã curioasã, care-i schimbã cu totul firea. Psellos, care 1-a vãzut, ne spune cã nu se deosebea mult de un mort, fata i se umflase si avea respiratia precipitatã, încât simtea nevoia sã se aseze adesea, pãrul din jurul capului îi cãzuse ca de pe un cadavru.
în noaptea de 11 spre 12 aprilie 1034, Romanos III Argyros fu înecat de oameni plãtiti în piscina palatului, pe când îsi fãcea baia spre a asista la slujba din Vinerea cea Mare.
12 TipaK-aicoc; avOprajtog cov Kcd Spaotfipioq (v. Cedrenus, p. 506).
571

în noaptea aceea, basilissa, sub presiunea lui loan Orphanotrophos, îl aduce pe Mihail în hainele de ceremonie, îl asazã pe tron, alãturi de dânsa, îi pune pe cap coroana împãrãteascã, silindu-i pe toti câti locuiau în palat sã se prosterneze dinaintea lor si sã-i aclame. A doua zi, prefectul orasului si senatul se prezintã pentru a se închina noului împãrat, dupã ceremonial. Astfel Mihail e proclamat basileus autokrato^'.
Primind marea sarcinã a imperiului, Mihail se schimbã deodatã si ca un bãrbat trecut de la adolescentã la maturitate, dupã expresia istoricului, luã frâie-le imperiului cu multã bãrbãtie si noblete14.
Grija administratiei si mai ales a finantelor o lãsase în seama lui loan Orphanotrophos, inteligent si vigilent. Adesea, în puterea noptii, iesea cãlare, trecând prin toate colturile capitalei „strãbãtând ca un fulger toate cartierele locuite" (Psellos, I, p. 59). Aceastã vigilentã neasteptatã îi fãcea pe toti sã se teamã.. La banchete, în toiul petrecerii, pândea toate gesturile si convorbirile si descoperea, în expansiunea obisnuitã în asemenea prilejuri, acte reprobabile, pentru care apoi cerea socotealã".
13 V. Michel Psellos, Cbronograpbie, ed. Renauld, I, p. 54.
" Op.cit., p. 57.                                                     .....
15 Psellos, ed. Renauld, t. I, XII. .  .,;            '- .              . ,,
c.
MIHAIL IVPAPHLAGONIANUL (1034-1041)
A fost, cu tot trecutul sãu detestabil, un împãrat bun si generos, pe care Psellos îl asazã printre împãratii alesi. El a dus de aici înainte o viatã de ascet, interesându-se îndeaproape de operele de binefacere, înzestra cu sume însemnate mãnãstirile, restaura biserica Sf. Anargyri de dincolo de ziduri, împodo-bind-o cu toate strãlucirile artei, cu grãdini si fântâni, clãdi la Constantinopol un mare azil pentru sãraci, Ptochotrophion, si, în dorinta sa de a mântui de pãcat sufletele celor cãzuti, ridicã un imens penitenciar, în care femeile de moravuri usoare puteau afla o viatã la adãpost de mizerii, sub haina monahalã. Toate aceste bune însusiri ale împãratului furã însã întunecate de viciile fratilor sãi. Toti acesti parveniti, care abuzau peste mãsurã de situatia lor, fãcurã cu totul impopularã domnia lui MihaiP.
Unul dintre ei, Niketas, numit duce de Antiochia, a provocat rãscoala populatiei din acest oras, care nu a vrut sã-1 primeascã, în cele din urmã, fãgãduindu-le locuitorilor amnistia, acestia îi deschid portile si el se rãzbunã cu multã cruzime asupra lor: unsprezece dintre cei mai de seamã furã trimisi în lanturi la Constantinopol, iar mai multe sute furã ucisi. Patriciul Constantin Dalassenos, unul dintre cei mai distinsi nobili din vremea aceea, care încã de la început protestase împotriva acestei ridicãri infame a lui Mihail IV, a fost
573

implicat acum în aceastã rãzvrãtire a Antiochiei si exilat în insula Plati16.
Imperiul este atacat acum din toate pãrtile de dusmanii sãi. O expeditie împotriva cetãtii Alep, care se pare cã rupsese legãturile de vasalitate cu imperiul, avu un sfârsit nenorocit. Cetatea maritimã Myra, de pe coastele Lyciei, vestitã prin moastele Sfântului Nicolae, fu prãdatã de piratii arabi din Africa si Sicilia, în primul an al domniei lui Mihail IV. Continuându-si incursiunile prãdalnice în aceste pãrti, ei furã în cele din urmã zdrobiti de flotele themelor maritime ale imperiului. Edessa, sub comanda energicul Maniakes, primeste un nou comandant, în persoana lui Leon Le-pendrinos. Maniakes fu transferat guvernator în Media Superioarã si Aspracania (Vaspuracan)17, poate pentru a împiedica înaintarea turcilor selgiucizi în aceste pãrti, încurajati de plecarea lui Maniakes, emirii arabi din pãrtile Eufratului atacã Edessa (la sfârsitul anului 1035), care e salvatã doar de sosirea la timp a ajutoarelor aduse de fratele împãratului, ducele Antiochiei18.
Pentru aceastã izbândã, Constantin e înaintat do-mestikos al trupelor Orientului, deci generalissim al fortelor Asiei.
în ce priveste Georgia, imperiul era încã nelinistit. Bagrat IV s-a ridicat sub pretextul de a rãzbuna moartea lui Romanos III, unchiul sotiei sale, si anexã cetãtile si fortãretele cedate mai înainte imperiului161.
16  Cedrenus, II, p. 510-511.
17  TOUTOV nev ap^eiv TrpccKaviaq (Cedrenus, p. 512).
18  Cedrenus, II, p. 515.
574
âvco Mr|8iaq KOU ti\c, 'Ao-

Pecenegii trecurã, la începutul acestei domnii, Dunãrea si pustiirã tinuturile imperiului pânã la Thessalonic.
în 1038, imperiul izbuti sã smulgã din mâinile turcilor selgiucizi orasul Pergri, pe care acestia îl cuceriserã de mai multã vreme de la armeni.
în Armenia, bizantinii poartã de asemenea o luptã îndelungatã, sub Mihail IV, pentru prefacerea acestei tãri vasale în simplã provincie a imperiului. Armata bizantinã e zdrobitã însã sub zidurile capitalei, Ani.
La cealaltã extremitate a imperiului, în posesiunile din Italia, luptele împotriva arabilor sicilieni sunt reluate sub aceastã domnie. Sfâsieri interne aduc interventia bizantinilor în Sicilia. Emirul Akhal- 'Aîto^occpotp, la scriitorii bizantini - pentru a rezista adversarilor sãi, condusi de propriul sãu frate, Abu-Hafs ('ATtoxocxjr îl numesc bizantinii), cere sprijinul imperiului. Atunci se încheie o conventie, prin mijlocirea lui Probatas, trimis de la Constantinopol. Trupele lui Abu-Hafs, ajutate de emirul de Tunis, sunt înfrînte în mai multe rânduri (1037). în cele din urmã, Akhal piere în aceste lupte si atunci bizantinii, folosindu-se de aceste disensiuni, au hotãrât sã intervinã energic pentru a readuce Sicilia sub stãpânirea imperiului. O armatã puternicã porneste atunci sub comanda vestitului Maniakes. Contingentele viteze ale themei Armeniakon iau parte la expeditie sub conducerea bravului sef Katakalon Kekaumenos; vestitii varegi, pe care îi întâlnim mereu în armatele imperiului, îsi au de asemenea locul lor, comandati de legendarul erou Harald Hardrada („aspru la sfat"), fratele regelui Norvegiei, Olaf II cel Sfânt.
O flotã, aflatã sub ordinele patriciului Stephanos, cumnatul împãratului, trebuia sã sustinã armata con-
575
NICOLAE  BANESCU
dusã de Maniakes, iar Mihail Spondylos, „catepano" al themelor bizantine din Italia, fusese însãrcinat sã ridice militiile Calabriei si Apuliei pentru a le uni cu armata venitã de la centru. Un corp de câteva sute de normanzi se înrola sub steagurile sale, printre care strãluceau Wilhelm Brat de Fier si Drogo.
în fruntea acestei armate, Georgios Maniakes debarcã în Sicilia pe la mijlocul anului 1038 si atacã Mes-sina, care cãzu în mâinile sale. Urmarã lupte grele apoi, cãci arabii, în fata primejdiei comune, îsi uitarã discordiile dintre ei si se unirã, sub comanda emirului Abdallah, fiul emirului de Africa. Bizantinii cuceresc cea mai mare parte a insulei, restabilind autoritatea imperiului. La începutul anului 1040, Maniakes asediazã Syracusa. Cetatea puternic întãritã fu apãratã cu îndârjire, iar Maniakes fu nevoit sã ridice asediul pentru a face fatã unei mari armate ce-1 ameninta din spate, sub conducerea lui Abdallah. în câmpia Trama se dãdu o luptã sângeroasã, care sfârsi printr-o strãlucitã biruintã a bizantinilor (1040). Numele lui Maniakes trãieste pânã astãzi în aceastã regiune. Curând dupã aceasta, Syracusa cade în stãpânirea generalului bizantin.
Aceste frumoase succese aveau sã fie, din nefericire, zãdãrnicite de îndatã. Stephanos, care trebuia sã supravegheze bine coastele, îl lãsã pe emir sã scape si Maniakes îl acoperi de insulte. Cumnatul împãratului se rãzbunã, denuntându-1 la Constantinopol ca trãdãtor. Maniakes fu astfel rechemat si aruncat în fiare, în fruntea armatei din Sicilia rãmaserã Stephanos, eunucul Basilios Pediadites si Mihail Dokeianos, toti trei incapabili sã conducã operatiunile atât de bine începute. Cãtre sfârsitul anului 1040, toatã Sicilia, afarã de Messina, cãdea iarãsi în mâinile arabilor.
576
T

Normanzii folosirã acest prilej pentru a ataca ei însisi stãpânirea bizantinã din Apulia. Biruit în douã rânduri de acesti îndrãzneti luptãtori, cu toate cã erau mai putin numerosi, Mihail Dokeianos fu destituit din postul sãu de „catepano" si trimis în Sicilia, la trupele rãmase acolo, în locul sãu este trimis fiul vestitului Bojoannes, exaugustos. Acesta fu la rândul sãu zdrobit în lupta de la Montepeloso (septembrie 1041), cãzând prizonier el însusi. Astfel, normanzii repurtarã trei mari biruinte într-un singur an (1041). Autoritatea bizantinã e amenintatã acum serios în Italia171.
Bojoannes întãrise stãpânirea bizantinã în Italia meridionalã. Papa loan XIX (1024-1032), fratele lui Benedict VIII (1012-1024), e câstigat în favoarea politicii sale. Se pare cã el i-a fãcut catepa-nului o mare concesie, recunoscându-i noului arhiepiscop de Bari, Bizantius, drepturile de mitropolit. Astfel, autoritatea bizantinã este restabilitã în Adriatica, unde sfãrâmarea statului bulgar si succesele din Italia ale catepanului fac ca imperiul sã stãpâneascã nestânjenit. Adriatica e acum un lac bizantin.
în ultimul an al domniei sale, Basilios II trimise o mare oaste cu protospatharios Oreste în Sicilia. Bojoannes trece si el la Mes-sina cu trupele sale. Dar eunucul e bãtut, în curând împãratul moare.
Constantin VIII, împãrat mediocru, nu a continuat actiunea fratelui sãu în Italia. Incapabilul Oreste e chemat la Constantino-pol; în acelasi timp, catepanul primeste un succesor. Bojoannes pãrãseste Italia cu câteva sãptãmâni înainte de moartea lui Constantin VIII. El guvernase themele Italiei timp de 10 ani. A fost unul dintre oamenii care au contribuit prin activitatea lor neobositã si stãruinta lor abilã la a face din domnia lui Basilios II una dintre cele mai strãlucite din istoria Bizantului19.
Odatã cu rechemarea lui Bojoannes, incursiunile bandelor arabe pe coastele Italiei se dezlãntuiesc iarãsi. Apulia e slab
'J. Gay, op.cit.,p.427—29-
577

apãratã. Unul dintre locotenentii lui Bojoannes sau Oreste, cu numele Christophoros, a primit în 1028 însemnele de catepan, dar dispare putin mai târziu. Când succesorul sãu, Pothos Argy-ros, a sosit la Bari (iulie 1029), e atacat sub zidurile orasului de seful arab Rayca. Doi ani mai târziu, arabii ocupã Cassano. Cate-panul dã o luptã, dar e bãtut. Câteva luni mai târziu (1032) sosesc forte noi bizantine, comandate de un înalt demnitar al curtii, protospatbarios Michail, sambelan. Nu stim însã nimic despre actiunea acestui catepano. Un an mai târziu, el este înlocuit de Constantin Opos (sau Leon). O biruintã asupra arabilor repurta strategul de Nauplion, Nikephoros Karantenos (1032).
Nikephoros IVPaphlagon, la sfatul lui loan Orphanotrophos, ministru atotputernic, trimise o ambasadã emirului Siciliei, Akhal. Pacea e încheiatã în 1035- Georgios Probatas, care dusese negocierile, vine la Constantinopol. Rãzboiul civil care izbucneste atunci între arabi aratã slãbiciunea emirului si graba lui de a solicita favoarea Curtii bizantine. Emirul Africii îl trimite pe fiul sãu Abd-Allah în Sicilia. Akhal, fiind bãtut, se refugiazã pe lângã ca-tepanul bizantin Opos. La Constantinopol este organizatã o mare expeditie pentru a încerca o loviturã în Sicilia. Maniakes, celebru datoritã expeditiilor sale din Asia, e trimis în ajutorul rebelilor arabi, care ceruserã sprijinul împãratului împotriva emirului Africii. Akhal piere asasinat la Palermo. Abd Allah, unind toate fortele musulmane, ia în stãpânire toatã insula. Sosirea lui Maniakes (1038) provoacã întoarcerea normanzilor m Italia meridionalã.
PandolflH, fiind protejat de catepanul bizantin, ducea o actiune înversunatã pentru a sterge orice urmã a influentei împãratului german. El cuprinde Gaeta, îsi impune autoritatea la Monte Cassino. Intrã în conflict cu printul de Salerno. Conrad II primeste cãlugãri fugari de la Monte Cassino si pe emisarii printului de Salerno, trimisi la el pentru a interveni (1038). Conrad proclamã depunerea lui Pandolf în favoarea printului de Salerno. Pandolf se refugiazã într-o cetate. Guemar de Salerno îsi întinde puterea asupra litoralului campanian. Cu Bizantul duce o politicã prudentã; când Maniakes vine cu expeditia sa, el trimite un corp de normanzi. Pandolf se refugiazã la Constantinopol, unde nu obtine nimic. Mai târziu, se întoarce în Italia.
578

Actiunea eroicã a lui Maniakes duce, în 1040, la lupta de la, Trama.                                                                                   >
Discordia între sefi compromite totul. Maniakes e rechemat. Arabii recâstigã teren. Normanzii, care luaserã parte la lupta cu Maniakes, se ridicã si ei, nemultumiti de prada ce li se dãduse, si nãvãlesc în Apulia.
Catepanul Dokeianos Mihail trece la sfârsitul anului 1040 diri Sicilia la Bari. Normanzii, la instigarea lui Arduin, un milanez, cu-» prind Melfi. Cetãtile vecine cer ajutorul catepanului pentru a nu; suferi aceeasi soartã. Catepanul Dokeianos e bãtut lângã Venosa? desi dispunea de forte superioare. Normanzii pradã tinutul. Locuitorii cer din nou ajutor catepanului. Adunându-si trupele, iese contra normanzilor, dar e bãtut din nou, pe malurile fluviului Ofanto. Acest lucru se aflã la Constantinopol si Dokeianos este destituit, în locul sãu este trimis fiul lui Bojoannes, ex-augustus. în bãtãlia de la Montepeloso (septembrie 1041), bizantinii sunt bãtuti, ex-augustus este luat captiv, eliberat, apoi rãscumpãrat. Bizantinii rãmân stãpâni numai pe partea maritimã a Apuliei, afarã de Capitanat si Terra d'Otranto.
Mihail IV moare în decembrie 1041. Mihail al V-lea cu Zoe îl trimit în Italia pe Maniakes, general sef. Acesta debarcã în aprilie 1042 la Tarent. Normanzii îl câstigã pe fiul lui Melo, Argyros, din Bari, pe care îl proclamã duce si print de Italia20.
în aceastã vreme, boala lui Mihail IV se agravase în chip serios. La vechea sa boalã, epilepsia, care-1 chinuia îngrozitor, se adãugase si hidropisia, fãcându-1 cu totul nepotrivit pentru sarcina de a conduce imperiul. Astfel, energicul loan Orphanotrophos concentra în mâinile sale toatã puterea. Asteptându-se la un deznodãmânt fatal, care nu putea întârzia prea mult, inteligentul eunuc se gândi sã asigure familiei sale succesiunea la tron. Singurul care putea aspira la aceastã
20 Vezi Jules Gay, op. cit., p. 437-461.
579

onoare era Mihail, fiul surorii sale, Mãria, cãsãtoritã cu Stephanos, obscurul cârpaci de corãbii (KocXoupocTrit;), care, datoritã acestei aliante, ajunsese în fruntea flotei siciliene. Tânãrul acesta stricat si pervers, care nutrea în ascuns o mare urã împotriva tuturor unchilor sãi, fu adoptat atunci solemn, în biserica de la Blachernae, de cãtre împãrãteasã, adevãrata mostenitoare legitimã a tronului si ridicat la rangul de caesar, ceea ce-1 consacrã drept mostenitor al tronului.
Rãscoala bulgarilor sub Delianos. în mijlocul acestor împrejurãri, o mare primejdie nationalã îl sili pe împãratul bolnav, care-si târa biata lui viatã de lungã agonie, sã facã o supremã sfortare pentru mântuirea imperiului, în timp ce Mihail IV se afla, pe la jumãtatea anului 1040, în Thessalonic, unde petrecea ca de obicei rugându-se adesea pentru suferintele sale la mormântul marelui mucenic Dumitru, în Bulgaria izbucni o rãscoalã violentã.
Populatia acestei tãri suferea cu greu jugul apãsãtor al bizantinilor. Un anume Petru, supranumit Delianos (Ae^idvot, la Psellos: AoAaocvoq), fiul unui prizonier din Constantinopol, fugi din capitalã în pãrtile Belgradului de azi si, dându-se drept urmas al dinastiei legitime, strânse în jurul sãu puternice bande de rãzvrãtiti. Când stirea acestei miscãri ajunse la Thessalonic, împãratul, cu toate suferintele sale fizice, se simti dator sã porneascã în fruntea ostilor asupra rebelului21 si conduse trupele în pãrtile Ohridei cu o energie care
21 El suferea de hidropisie, care-i umfla trupul, „întãrindu-si slãbiciunea trupului prin ardoarea sufletului", zice Psellos, fãcu pregãtiri de rãzboi.
580
r

stârni admiratia tuturor. Bulgarii primirã un nou contingent din pãrtile Adriaticei, avându-1 în frunte pe Ti-homir. Acesta fu în curând suprimat de Delianos, care, proclamat tar al bulgarilor, se îndreptã asupra împãratului, silindu-1 sã se retragã în grabã spre capitalã. Un corp expeditionar luã Dyrrachionul, un altul pãtrunse în pãrtile Greciei, unde numeroasele triburi slave, mai ales în Peloponez, neputând suferi administratia brutalã si rapace a eunucului loan, trecurã de partea bulgarilor181.
Situatia era foarte criticã pentru imperiu. Un eveniment neasteptat complicã însã situatia pentru bulgari, în septembrie 1040, un fiu al fostului tar bulgar Ion Vladislav, cu numele Alusianos*2, strateg al unicei the-me de frontierã, Theodosiopolis, din Asia, la vestea miscãrii din patria sa, îsi pãrãsi postul si familia, veni travestit la Constantinopol, unde luã informatii de la un prieten si izbuti sã se strecoare pânã în Bulgaria, înselând vigilenta bizantinilor. Vechii prieteni îl recunoscurã si în curând o multime de credinciosi se strânserã în jurul acestui urmas legitim al gloriosilor tari.
Delianos fu nevoit sã-1 recunoascã, desi avea pentru el toatã ura - pe care nu se putea sã nu i-o trezeascã acest nou concurent care se trãgea din vechea semintie regeascã a bulgarilor. Alusianos fu trimis atunci, cu o mare armatã, asupra Thessalonicului. Pe la sfârsitul lui septembrie 1040, el asedie puternica cetate bizantinã, atacând-o cu înversunare. Respins pe
22 Multã confuzie a domnit în privinta acestuia si în privinta lui Aaron „Vestes", cumnatul împãratului Isaac Comnenos." Din adaosul la cronica lui Skylitzes - Cedrenus, publicat de Prokic, rezultã cã amândoi erau fiii lui loan Vladislav. Vezi M. Lascaris, Sceau de Radomir Aaron, „Bvzantinoslavica", m (1931), p. 404 si urm.
581
NICOLAE   BANESCU
toatã linia, în ziua de 26 octombrie, sãrbãtoarea patronului orasului, dupã rugãciuni ce duraserã toatã noaptea, bizantinii fãcurã o incursiune energicã asupra bulgarilor, sfãrâmând complet rândurile lor si punându-i pe fugã. în atacul acesta nãvalnic se distinse „legiunea mãrinimosilor", TO Tccy(j.a TCOV MeyccfK)|a.cQV, în care Vassilievsky a vãzut vestita drujinã a varegilor rusi. Din alt izvor (Strategikon al lui Kekaumenos), se stabileste cã faimosul Harald, care, dupã ce luptase în Si-cilia, venise la Constantinopol, fusese în fruntea acestei brave trupe a mercenarilor nordici.
Dupã acest dezastru de la Thessalonic, vrajba între cei doi sefi bulgari se înteti si mai mult. Alusianos îl atrase în cursã pe Delianos si, la un ospãt, oamenii sãi îl orbirã si-i tãiarã nasul, împãratul pãtrunse cu armata sa în Bulgaria si restabili ordinea. Alusianos, dupã o slabã încercare de rezistentã, se supuse împãratului, cerând numai sã-si pãstreze situatia pe care o avusese si e trimis la Constantinopol. Bulgarii, împrãstiati si lipsiti de cãpetenie, furã supusi repede. Mihail IV îsi fãcu astfel, în 1041, intrarea triumfalã în Constantinopol, târând în alaiul sãu multime de sefi bulgari, printre care atrãgea îndeosebi privirile nefericitul Delianos. Psellos a asistat la acest triumf si noteazã cã împãratul se clãtina pe cal ca într-un convoi funebru si degetele sale, care tineau frâiele, pãreau degete de urias, atât erau de umflate, iar chipul sãu nu mai pãstra nici o urmã din ceea ce fusese mai înainte. Astfel conduce la palat un triumf spledid, „arãtându-le romanilor cã ardoarea învie mortii si cã zelul pentru actiunile frumoase biruie slãbiciunea"23.
23 Psellos, I, p. 82-83.
582

în acelasi timp, imperiul luptã fãrã succes împotriva lui stefan Voislav (Boîa'dA.ccpcx; 6 TCOV Zepfkov ap^cov) al Serbiei, iar toparchul de Zara, Dobronas, fu închis la Constantinopol, unde muri sub Constantin Monomachos.
Mihail IV Paphlagonianul, doborât de boalã, se apropia de sfârsit. Intrã, în ziua de 10 decembrie 1041, în mãnãstirea Sfintilor Anargyri, întemeiatã de el, îmbrãcã rasa de cãlugãr, se cufundã în rugãciuni si muri, în aceeasi zi, ca umil crestin, fiind înmormântat în acest asezãmânt al sãu.
D.
MIHAIL V (1041-1042)
Mihail V, supranumit Kalaphates (dec. 1041-apr. 1042), pentru a se deosebi de omonimul sãu Paphla-gonianul, fu încoronat îndatã, cu consimtãmântul împãrãtesei Zoe, cãreia îi fãcu cele mai solemne jurãminte de supunere.
loan Orphanotrophos, care administra atunci statul, cum declarã Psellos, i-a îndemnat pe cei doi frati ai sãi si pe Mihail sã nu întreprindã nimic fãrã basilissa, sã se ducã la ea si sã facã tot posibilul pentru a o hotãrî, amintindu-i adoptiunea lui Mihail, sã-1 ridice pe acesta pe tron, fãgãduindu-i cã el nu va avea domnia decât cu numele si cã ea va conduce de fapt, Mihail având a-i executa poruncile ca un sclav.
Bãtrâna împãrãteasã se lãsã convinsã si atunci se celebreazã pentru caesar solemnitatea încoronãrii, dupã obicei. Dar dupã putinã vreme, firea perfidã a lui Mihail V se dezvãlui în toatã goliciunea ei. loan uneltise atâta pentru a-1 ridica pe tron socotind cã-si va pãstra prin aceasta propria sa putere si va asigura situatia familiei sale, dar ironia sortii fãcu din aceastã ridicare tocmai ruina lui si a familiei sale.
Mihail nutrea o mare urã împotriva unchiului sãu atotputernic si se gândea cum sã scape mai repede de tutela lui. Constantin nu putea sã-1 sufere nici el si-1 atâtã împotrivã-i pe Mihail, cãci era singurul pentru care nepotul avea oarecare simpatie. Constantin îl înconjurase cu grijã pe când ocupa demnitatea de caesar, îi pusese la îndemânã tezaurele sale, cãutând sã-si atragã bunãvointa lui. Mihail se ridicase la rangul de nobilissimus. Psel-
584

los ne aratã în amãnunt toatã intriga care a dus la prãbusirea omului atotputernic al împãrãtiei. La o cinã cu împãratul, Constantin se ceartã cu loan, îi adreseazã cuvinte tari, iar acesta se ridicã si pleacã departe de capitalã. Temându-se sã nu urzeascã vreo conspiratie împotriva lui, Mihail îl recheamã sub pretext de a-i comunica unele lucruri secrete. loan se astepta ca împãratul sã-1 întâmpine cu cinste, dar acesta plecã înainte de sosirea lui, fãrã a lãsa nici o dispozitie. loan se retrase furios, împãratul îi dãdu atunci ordin sã se urce într-o corabie si sã se prezinte imediat înaintea sa. Dar când corabia intra în marele port, Mihail fãcu din palat semnul convenit mai dinainte si o altã corabie se apropie, îl luã la bord si-1 duse într-un loc îndepãrtat, în exil. Astfel se încheie cariera omului care exercitase atâta vreme cea mai mare putere în imperiu. El va pieri nefericit în acest exil. Mono-machos îl va orbi.
Rãmânea împãrãteasa, de care noul împãrat se gândea sã scape, de asemenea, nefiind înclinat a împãrti cu ea puterea supremã. Psellos afirmã cã de câte ori, în aclamatiile publice, auzea pronuntându-se numele împãrãtesei înaintea numelui sãu, parvenitul nu se putea stãpâni. Dupã ce o înlãturã tot mai mult de la conducerea treburilor publice, dispretuind-o, tinând-o închisã ca pe un dusman, se hotãrî sã o expulzeze din palat. Implicând-o într-un complot, acuzând-o cã a încercat sã-1 otrãveascã, el o ridicã, în aprilie 1042, din palat, surghiunind-o în insula Prinkipo. Oamenii care au condus-o i-au povestit istoricului scena emotionantã care se petrecu pe corabie, în clipa în care iesea în larg: basilissa, ridicând ochii spre clãdirea imperialã si evocând amintirea tatãlui si a strãbunilor sãi, a unchiului sãu Basilios II, aduse palatului apostrofa plângãtoare ca un threnos, worcep ttvcc npoo-Ka'kiav i5pT|v<i>5r| rcpoc; ta âvaic-copa e
O urã mare îl despãrtea pe nepot de unchii sãi. Singur Constantin, care-1 cultivase si fusese ridicat la rangul de nobilissimus, avea oarecare trecere în fata lui. Cel mai urât dintre toti era loan Orphanotrophos. Acesta fu ridicat într-o bunã zi din vila sa si surghiunit
585
NICOLAE   BANESCU
în mãnãstirea Monobatae. Rãmânea bãtrâna împãrãteasã, care-1 adoptase si-1 ridicase pe tron. Mihail V n-o putea suferi si Psellos ne spune cã se înfuria ori de cîte ori în protocolul curtii Zoe trecea înaintea lui. Bizuindu-se pe popularitatea de care se credea sigur în Capitalã, o izgoni, în aprilie 1042, din Palatul Sacru, surghiunindu-o într-o mãnãstire din insula Prinkipo. Dar a doua zi el încercã sã-si justifice actul în fata poporului printr-o proclamatie (dvoccpopoc) cititã în Forum Constantini; în aceasta o învinuia pe împãrãteasã de conspiratie împotriva vietii sale si atunci un protest unanim se ridicã din multimea Constantinopolului fatã de ingratitudinea aventurierului. Furioasã, populatia, înarmatã cu ce aflase la îndemânã, nãvãleste asupra Palatului. Locuintele membrilor familiei lui Mihail V sunt dãrâmate de furia popularã, iar palatul asediat; „nobilissimul" Constantin, care nu era în palat la acel moment, veni în goana cailor cu oamenii sãi înarmati, pentru a-1 apãra pe împãrat. Putinele trupe de mercenari ai gãrzii rãmase credincioase abia au putut opri asalturile repetate ale multimii, împãrãteasa Zoe e adusã atunci din mãnãstirea unde fusese surghiunitã si, în costumul imperial, arãtatã plebei, în kathisma Hippodromului. Dar multimea nu voi sã stie nimic de aceastã comedie. Atacat în loja sa, împãratul fu nevoit sã se retragã repede în palat. Asediul continuã cu înversunare. Nobilii care nu-1 puteau suferi pe Kalapha-tes si participau la rãscoalã se temurã ca nu cumva prezenta Zoei sã potoleascã furia multimii si ei o scoaserã atunci pe Theodora, sora împãrãtesei, din mãnãstirea Petrion, unde fusese izgonitã si trãia cu totul uitatã. Condusã la Sfânta Sofia, fu îmbrãcatã în hainele
586

imperiale si încoronatã de patriarh. A doua zi, lupta se dãdu cu furie în jurul Palatului, iar în zorii zilei a treia Mihail fugi, împreunã cu Constantin, în galera imperialã, la mãnãstirea Studios, unde amândoi îmbrãcarã rasa de cãlugãr, pentru a-si mântui viata. Revolutionarii le proclamarã pe cele douã surori augustae, iar Senatul si multimea le aclamarã. Kalaphates si Constantin furã smulsi apoi din altarul de la Studios, unde îsi cãutaserã azil, furã orbiti si surghiuniti fiecare în câte o mãnãstire. Psellos, secretar imperial, a fost martor la dramatica scenã, pe care ne-o descrie emotionant.
Astfel se încheie aceastã domnie, dupã patru luni si unsprezece zile191. Guvernarea imperiului trecu la 21 aprilie 1042 în mâinile celor douã surori, mostenitoarele dinastiei macedonene. Dar vechea gelozie a Zoei împotriva surorii sale deschise iarãsi o luptã surdã în jurul tronului. Temându-se sã nu fie înlocuitã de Theodora, Zoe se hotãrî, în ciuda vârstei sale — avea 62 de ani - sã-si caute un sot, care sã-i asigure stãpânirea. Alegerea ei cãzu asupra lui Constantin, nãscut la Dalassa, om de mare prestantã, predestinat pentru imperiu, foarte popular. tinut departe de Mihail IV, fusese cãlugãrit de urmasul sãu. Era adus acum la palat, dar atitudinea lui asprã, vorbirea îndrãzneatã fãcurã ca el sã le parã tuturor un om intransigent si ca urmare fu îndepãrtat.
împãrãteasa se gândi atunci la Constantin Artokli-nes, care nu avea o conditie ilustrã, dar era un tânãr distins, frumos, secretar sub Rornanos si pe care-1 depãrtase urmasul sãu gelos din capitalã. A fost chemat la palat si toatã lumea îl plãcea, însã o moarte
587
NICOLAE   BÂNESCU
neasteptatã îl smulse sperantelor investite în el. împãrãteasa îsi aduse aminte atunci de Constantin, din ilustra familie aristocraticã Monomachos. El fusese exilat în Lesbos de Mihail Paphlagonianul, tocmai din pricina simpatiei pe care i-o arãta, încã de pe atunci, basilissa. învoindu-se Senatul la aceastã alegere, Constantin Monomachos fu condus solemn din exilul sãu în Capitalã de o ambasadã care-i aduse din partea suveranei atributele imperiale. In ziua de 11 iunie el se cãsãtori solemn cu Zoe în capela Palatului, iar a doua zi fu încoronat basileus.
E.
CONSTANTIN IX MONOMACHOS (1042-1054)
Acest împãrat se bucurã, în mijlocul acestor repezi schimbãri, de o domnie destul de lungã1101. Incapabil însã sã facã fatã grelei sarcini la care fusese chemat, el a avut, dupã mãrturisirea lui Psellos, care s-a aflat în slujba lui, un singur gând: acela de a trãi linistit si de a se bucura cât mai mult de avantajele imense pe care i le punea la îndemânã noua sa situatie.
Nu se rusina sã o instaleze în palat, alãturi de împãrãteasã si de Theodora, pe favorita sa, frumoasa vãduvã Skleraena, din vestita familie Skleros. Proclamatã augusta (cyepoccrrfi), Skleraena apãrea alãturi de cele douã basilissae la ceremoniile oficiale. Tezaurul fu risipit în cheltuieli zadarnice, cu o dãrnicie care o egala pe aceea a bãtrânei împãrãtesc Zoe.
Dupã Psellos, Constantin Monomachos fusese cãsãtorit de Romanos Argyros înainte de a urca pe tron cu o nepoatã a sa, fiica surorii sale Pulcheria, mãritatã cu Basilios Skleros, care mai târziu fu orbit. (Basilios II si Constantin VIII îl tinuserã departe de ei, cãci n-aveau nici o încredere în el.)
Romanos, împãrat, nu fãcu nimic pentru el, dar îl pãstrã în palatul imperial, din cauza înrudirii. El era foarte bine vãzut. Fiind tânãr si frumos, plin de gratie în vorbire, împãrãteasa îl iubea si lumea vorbea în jurul lor.
Mihail Paphlagonianul, vãzând în el un competitor la tron, îl implicã într-un complot si-1 trimise în exil în Lesbos. Constantin suferi o dizgratie de sapte ani.
Acum îl scotea din exil împãrãteasa, care-si adusese aminte de el.
589

Dupã ce fu încoronat, el o convinse pe împãrãteasã s-o aducã în Palat pe iubita sa Skleraena, o nepoatã a sotiei defuncte. Aceasta îi îndulcise exilul din insula Lesbos si Monomachos avea pentru ea o mare pasiune, îi dãdu rangul de augusta si la ceremonii apãrea alãturi de cele douã basilisse.
Psellos îi mai reproseazã aceluiasi împãrat faptul cã dacã înainte existase o ordine a onorurilor statului si o regulã invariabilã a oricãrei avansãri, el, „tulburând acea ordine si suprimând aceastã regulã, a fãcut aproape toatã multimea de rând si vulgarã pãrtasã a Senatului, si aceasta n-a acordat-o unora sau mai multora, ci numaidecât, dintr-odatã, punându-i pe toti în demnitãtile sale mai înalte."
Aceluiasi împãrat nu-i plãcea sã vinã cineva la dânsul îngrijorat, preocupat de interesele statului; Monomachos îl socotea un caracter execrabil. Dacã cineva voia sã-i propunã ceva serios, nu trebuia s-o facã de îndatã, brusc, zice Psellos, ci sã înceapã cu glume sau sã le amestece cu chestiunea.
în vremea aceasta, imperiul fu atacat cu furie din toate pãrtile. Domnia lui Constantin IX Monomachos rãmâne astfel celebrã prin calamitãtile ce se abat asupra statului bizantin. Lupte necontenite si adesea nefericite se dau la hotare — cu turcii selgiucizi, cu armenii si georgienii, cu rusii, în Orient, cu pecenegii la Dunãre si în Balcani, cu normanzii, în Italia; frãmântãri religioase noi duc la schisma definitivã a Bisericilor de Rãsãrit si de Apus; pe deasupra, o multime de revolte zguduie iarãsi, în chip serios, tronul.
1. Luptele din Italia. Revolta lui Georgios Maniakes
încã din primele zile ale domniei sale, Constantin IX, sub influenta favoritei sale, îl ridicã pe fratele acesteia, Romanos Skleros, la demnitatea de magistros si proto-
590

strator. Acesta nutrea o urã veche împotriva lui Ma-niakes si se folosi acum de situatia sa pentru a se rãzbuna, stârnind o mare furtunã în imperiu.
Dupã înfrângerile suferite din partea normanzilor în Italia, Zoe si Mihail V avuseserã fericita idee de a-1 aduce pe Maniakes din exilul sãu si de a-1 trimite, în fruntea unei armate, cu depline puteri, în themele Italiei, pentru recucerirea Apuliei pierdute; normanzii îl atrãseserã de partea lor pe Argyros, fiul rebelului Melo, proclamându-1 cãpetenie, „duce de Italia".
Maniakes a debarcat în aprilie 1042 la Tarent. El îsi pãstrase comanda si dupã cãderea rapidã a lui Mihail V. Asediat de normanzi în Tarent, Maniakes rezistã si, când acestia se retrag, el iese din cetate, pedepsind cu multã cruzime orasele care trãdaserã cauza imperiului si-si face în toatã regiunea reputatia unui tiran odios. Curând însã dupã ridicarea lui Constantin Monoma-chos în fruntea imperiului, sub influenta lui Romanos Skleros, Maniakes e rechemat din Italia, în acelasi timp, rivalul sãu îi ocupã domeniile din Asia, vecine cu ale sale.
Dupã Analele din Bari, o solie a împãratului debarca în septembrie 1042 la Otranto. Maniakes o primeste, dar îi aresteazã pe doi dintre membrii ei si-i ucide, în acelasi timp, o altã solie sosea de la Constan-tinopol pentru Argyros, cãruia îi aducea o diplomã a împãratului, acordându-i iertarea si titlul de patrikios si vestis, dacã se declarã vasal credincios al imperiului si-i câstigã pe normanzi în serviciul împãratului. Argyros fu astfel câstigat pentru imperiu. Maniakes se revoltã, se proclamã augustus si porneste cãtre Bari.
591
NICOLAF   BÃNESCU
Faima de general a lui Maniakes, bravura sa încercatã în atâtea rãzboaie atraserã o multime de partizani de toate vârstele sub steagurile sale. în primãvara anului 1043, o nouã armatã sosea din Constantinopol la Bari, sub comanda magistrului Basilios Theodoroka-nos, care venea catepan de Italia. Maniakes fu asediat în Otranto de fortele unite ale bizantinilor si, neputând rezista, îsi îmbarcã armata, se strecoarã neobservat de flota rivalã si debarcã pe coasta opusã a Adria-ticii, la Dyrrachion. De aici, el porneste grabnic, pe vechea cale „Egnatia" cãtre Constantinopol, în speranta cã-1 va putea detrona pe Monomachos înainte ca acesta sã organizeze o rezistentã. Maniakes se bizuia în aceastã actiune si pe ajutorul sârbilor lui Vojslav, care cu putin înainte distruseserã lângã lacul Scodra o puternicã armatã bizantinã. Vestea înaintãrii rebelului fãcu o puternicã impresie la Constantinopol. Maniakes era cel mai bun general din vremea aceea. Monomachos încercã sã negocieze cu acesta, dar propunerile îi furã respinse. O armatã puternicã, sub conducerea eunucului Stephanos sevastophorus, este expediatã atunci înaintea sa. O luptã înversunatã se dãdu lângã Thessalonic, la Ostrovo. Maniakes iesi biruitor, dupã câte ne relateazã si Psellos si Skylitzes, dar norocul, care 1-a ocrotit pe Monomachos în tot cursul domniei sale, îl scapã si de astãdatã. El se avântã nãvalnic pe calul sãu, strãbate liniile dusmane strigând cu vocea lui de tunet si aruncã spaima în oastea imperialã, care se rupe îndatã, nefiind nimeni care sã-i stea în cale. Biruinta era câstigatã fulgerãtor, ne mãrturiseste Psellos, iar ai sãi începuserã a-1 saluta ca basileus. Dar atunci un necunoscut îl lovi cu o sãgeatã în coaste.
592

Sângele se porni si Maniakes îsi pierde simtirile, apoi alunecã de pe cal. Nici atunci oastea dusmanului nu îndrãzni sã se repeadã, în cele din urmã, câtiva oameni se apropiarã si-1 vãzurã mort, minunându-se de cât loc acoperea trupul sãu. Ei îi taie capul, acesta fiind dus la Constantinopol si purtat în triumf, eveniment pe care împãratul îl sãrbãtori la Hippodrom.
înainte de cãderea sa, Mihail V împreunã cu Zoe decid sã-1 trimitã în Italia, cu puteri de catepan, pe fostul sef al armatei siciliene, exilat cu doi ani mai înainte. E vorba de Georgios Maniakes.
El debarcã la Tarentm aprilie 1042, cu o armatã nouã, contingente albaneze adãugându-se la trupele themelor. Dar în dezorganizarea ce domnise atâtea luni, normanzii avuseserã vreme sã-si întãreascã pozitia. Certati cu printul de Benevent, ei negociazã cu locuitorii principali din Bari si îi propun lui Argyros, fiul lui Melo, sã-1 recunoascã drept seniorul lor. sefii normanzi sunt introdusi în Bari pentru a încheia acordul. Argyros e proclamat duce si print de Italia (februarie 1042).
Sosirea lui Maniakes le tulburã planurile. Argyros face apel la normanzi în Melfi si Aversa. Atunci sosesc mai multe mii rãzboinici. Ei se grãbesc sã-i atace pe bizantini, dar acestia se retrag în cetate, asteptând o ocazie mai prielnicã pentru a purta lupta. Normanzii asediazã în zadar orasul si se retrag spre nord. Trani rãmãsese credincioasã imperiului. Argyros o asediazã, stând câteva luni sub zidurile ei. în acelasi timp, Maniakes iese din Tarent, respinge bandele normande care încearcã sã-1 opreascã. El îi pedepseste cu cruzime pe locuitorii oraselor care trataserã cu dusmanul. Maniakes îsi câstigã în toatã regiunea reputatia unui tiran odios.
Atunci se produc la Constantinopol evenimente noi, care provoacã revolta lui Maniakes. Monomachos ajunge împãrat. Roma-nos Skleros, mare proprietar în Asia Micã, unde domeniile sale erau vecine cu ale lui Maniakes, avusese dese certuri cu el. Atotputernic acum, se rãzbunã contra lui, ocupându-i domeniile. Informat, el atâtã soldatii contra lui Monomachos, se proclamã îm-parat si cãutã a atrage în revolta sa populatiile italiene.
593

Dupã Skylitzes, numai dupã ce a aflat depunerea si rechemarea sa s-a revoltat. Psellos îi „imputã" cârmuirii imperiului lipsa de tact, tratându-1 pe catepanul Italiei ca rebel încã de cînd era numai bãnuit. I s-au trimis, spune el, mesageri cu reprosuri mari si amenintãri. Maniakes e provocat astfel în toate chipurile.
Dupã Analele din Bari, în septembrie 1042, mai multi reprezentanti ai împãratului debarcã la Otranto. E ambasada de care vorbeste Psellos. Maniakes îi primeste, apoi îi aresteazã pe doi dintre ei si-i ucide.
în acelasi timp, alti soli veneau de la Constantinopol la Argy-ros, atunci la asediul orasului Trani, aducându-i o diplomã a lui Monomachos, prin care-1 ierta si-i conferea titlul de patrikios si vestis, dacã se declarã vasal credincios al imperiului si-i atrage pe normanzi în serviciul împãratului.
Maniakes încearcã a-si mãri numãrul partizanilor. Merge la Bari, ca sã fie recunoscut, dar se fãcuse impopular prin cruzimile sale si locuitorii din Apulia rãmân de partea lui Argyros.
Dar situatia nu se putea decide în Italia. Maniakes se decide sã treacã în themele illirice, pentru a se îndrepta asupra Capitalei. El spera sã-si afle acolo auxiliari, cãci tocmai aveau loc luptele cu Vojslav al sârbilor.
Printul de Salerno, ostil si el lui Maniakes, prãda în regiunea Tarentului. Strategul rebel, pentru a nu fi blocat, negãsind nici o simpatie la populatia indigenã, se decide a merge asupra cetãtii Otranto pentru a trece marea.
în acest moment, soseste la Bari Theodorokanos cu flota, cu titlul catepano de Italia. Argyros cu normanzii ocupã împrejurimile din Otranto, Theodorokanos blocheazã cetatea pe apã. Maniakes reuseste a se strecura pe corãbii la Durazzo si înainteazã prin munti pânã la frontiera Macedoniei. Basileus încearcã a negocia. Maniakes refuzã. Armata împãratului era condusã de se-bastophoros stefan. Bãtãlia se dãdu lângã Salonic. Biruitor, Maniakes e lovit de o sãgeatã rãtãcitã în coaste. Cade si moare.
Cronicarii bizantini au cuvinte de laudã pentru el. Fãrã a-i scuza revolta, au admiratie pentru el, Maniakes fiind singurul care ar fi putut salva atunci imperiul în Europa contra normanzilor, iar în Asia contra turcilor.
594

Cronicile Apuliei, din contrã, îl aratã ca soldat brutal si sângeros, care nu si-a putut câstiga simpatia populatiei, rãmasã din aceastã cauzã pe lângã ofiterii bizantini credinciosi împãratului.
O altã revoltã, aceea a strategului din thema Cypru-lui, Theophilos Eroticos, fu si ea înãbusitã în aceeasi vreme.
2. Atacul rusilor asupra Constantinopolului (1043)
Abia se potolirã aceste miscãri, când se ivi o nouã primejdie. Rusii, am vãzut, trãiau de multã vreme în relatii amicale cu Bizantul. Negutãtorii lor veneau întruna, în mare numãr, la Constantînopol, unde un cartier întreg, lângã Sf. Mamas, era populat de contoarele lor. însã într-o zi, în 1043, în acest cartier avu loc un incident între bizantini si rusi. Unul dintre cei dintâi negutãtori din Novgorod fu ucis în încãierare. Novgo-rodul era, în secolul al Xl-lea, o adevãratã republicã, hotãrând prin votul poporului toate chestiunile care priveau comertul, relatiile cu vecinii, alegerea magistratilor s.a. în semn de unire cu Kievul, ea primea de acolo un sef din casa domnitoare, care supraveghea ordinea si aplicarea legilor municipale si mai cu seamã comanda expeditiile militare. Novgorodul cere socotealã la Constantinopol pentru uciderea cetãteanului sãu. Marele duce al Rusiei, laroslav cel Mare, îi cere împãratului Constantin, în numele sãu, o mare despãgubire în aur. Refuzându-i-se aceastã pretentie, Novgorodul trimite o mare expeditie împotriva Bizantului, în fruntea republicii Novgorod se gãsea atunci Vladimir, unul dintre fiii lui laroslav cel Mare. El con-
595
NICOLAE   BÃNF.SCU
duce o flotã numeroasã, la intrarea Bosforului. Nea-vând curajul a strãbate pânã la Constantinopol, se opreste acolo la tãrmul asiatic, unde-si debarcã trupele, întãrindu-se în lagãr.
Se pare cã aceastã aventurã a rusilor i-a surprins cu totul pe bizantini. Ea produse o mare spaimã în Constantinopol si împãratul trimise o solie de pace. Vladi-mir nici nu voi s-o primeascã. Atunci, Monomachos luã cele mai repezi mãsuri de apãrare. Flota imperiului se afla împrãstiatã în diferite pãrti, împãratul adunã putinele vase pe care le avea la îndemânã, trireme imperiale si corãbii usoare, îmbarcã pe ele toate trupele din Constantinopol si, luând personal comanda, se îndreptã cãtre intrarea Bosforului în Pontul Euxin, acostând la tãrmul european, în fata flotei dusmane. O nouã încercare de pace a împãratului fu din nou respinsã de Vladimir. A doua zi, în revãrsatul zorilor, Ba-silios Theodorokanos atacã numai cu vreo câteva corãbii incendiare flota dusmanã. Atacul, dat cu multã impetuozitate, aruncã dezordinea în flota ruseascã. La un semn al împãratului, care urmãrea lupta de pe tãrm, pornesc la atac alte vase si încãierarea devine generalã. O multime dintre corãbiile rusesti sunt aprinse, altele scufundate, numai putine putând scãpa cu fuga în Pontul Euxin. Expeditia sfârseste astfel printr-un dezastru. O parte dintre rusii care au luat drumul cãtre patrie pe uscat furã atacati, în pãrtile Varnei, de Katakalon Kekaumenos, care pãzea, linia întãritã a Dunãrii si multi dintre ei furã ucisi, iar 800 trimisi prizonieri la Constantinopol.
Dupã aceastã înfrângere, rusii încheie iarãsi pace cu Bizantul'"1. Slãbirea statului de la Kiev, dupã moartea
596
l

lui laroslav cel Mare (1054), a contribuit la pãstrarea îndelungatã a acestor bune raporturi cu imperiul.
3. Luptele din Armenia.
Cãderea vechiului Regat armean sub bizantini
în anul urmãtor, evenimente grave atraserã armatele imperiului la frontiera extremã a Asiei. Dupã multe tulburãri, în fruntea Regatului armean ajunse, în 1042, tânãrul Gagik (Kakig) II, nepotul lui loan Sempad si cel din urmã din strãlucita dinastie a Bagratizilor. Aparitia turcilor selgiucizi, atacurile lor necontenite la aceastã îndepãrtatã frontierã îi fãcuserã pe bizantini sã se gândeascã serios la încorporarea Armeniei, a cãrei stãpânire ar fi fost o barierã puternicã în calea temutilor nãvãlitori ai stepei. Constantin Monomachos reluã politica înaintasilor sãi fatã de regatul armean. In calitate de mostenitor al lui Basilios II, el ceru sã se execute contractul lui Sempad, prin care acesta se îndatorase a trece imperiului dupã moartea sa posesiunile pe care le avusese, precum si puternica resedintã Ani. Gagik II întelegea însã sã-si pãstreze mostenirea.
O armatã condusã de Mihail lasites, menit a fi instalat ca archon al Iberici, fu biruitã în 1044. O a doua, în frunte cu domesticul trupelor Orientului, Ni-colae, avu aceeasi soartã. Monomachos îl aruncã atunci asupra Armeniei pe emirul de Tovin (Dvin), Abul Sewâr ('AuXriocpdprii; la bizantini), fãgãduindu-i sã-i recunoascã stãpânirea asupra teritoriilor pe care le-ar fi cucerit de la regele armean, în acelasi timp, armatele din Orient invadau din nou Armenia. Krikorikios (Gri-gorie), unul dintre cei mai de seamã oameni ai Arme-
597

niei, pierzând încrederea regelui sãu, se refugie, în 1044, la Constantinopol, unde studiase. Bine primit de împãrat, el fu ridicat la rangul de magistros.
în fata acestei mari primejdii dezlãntuite asupra tãrii sale, Gagik II, rãu sfãtuit de factiunile care sfâsiau tara, se hotãrãste sã meargã el însusi la Constantinopol, asigurat de jurãmintele solemne ale împãratului. Monomachos îl primeste cu pompã, dar îl opreste în captivitate, din care Gagik n-avea sã se mai întoarcã în patria sa. Resedinta Ani e închinatã împãratului de vestitul catholicos al Armeniei, Bedros (Petru). Regele a fost nevoit apoi sã-si dea consimtãmântul la aceastã despuiere, primind în schimb titlul de magistros, o pensiune din tezaurul imperial si vaste domenii în Cappadocia, Charsianos si Lycandos, unde-si petrecu viata. Ani si teritoriul sãu sunt acum un guvernãmânt de frontierã al imperiului, ocupat de o garnizoanã bizantinã1121.
Bedros, patriarhul, fu adus mai târziu la Constantinopol, de unde nu se mai întoarse, împãratul îi permise sã se stabileascã la Sebasteia.
Dupã ce puserã mâna pe Armenia, bizantinii pur-tarã un rãzboi crâncen cu emirul de Tovin, ale cãrui cuceriri nu mai voirã sã le respecte. Mihail lasites si Nicolae furã bãtuti sub zidurile cetãtii emirului. Atunci a fost trimis în locul lor viteazul Katakalon, ca duce de Iberia, avându-1 ca general, în locul lui Nicolae, pe marele heteriarch, eunucul Constantin. Acestia poartã rãzboiul cu succes pânã în 1047, când revolta lui Leon Tornikios îl sileste pe împãrat sã-si recheme cea mai mare parte a trupelor din Orient si sã facã pace cu emirul.
598

Dupã Skylitzes, ei cuceresc câteva cetãti puternice si asediazã Chelidonion (pe care Peeters o identificã cu fortul Dsidsernak de la Erevan), care ar fi cãzut, zice Skylitzes, dacã ambii comandanti nu ar fi fost rechemati în Europa din cauza revoltei lui Leon Tornikios24.
Rãscoala lui Tornikios a izbucnit în toamna anului 1047 si a amenintat la un moment dat în chip foarte serios tronul lui Monomachos.
Mãsurile luate de acesta în tinuturile Armeniei, înlocuind tributul de sânge pe care-1 datorau acolo supusii, dupã vechea organizare a lui Basilios I Macedoneanul, cu plata în bani, stârni nemultumirea generalã. Vechile militii rãzboinice, desfiintate acum, expuserã hotarele fãrã apãrare ale Armeniei incursiunilor sãlbatice ale selgiucizilor, iar aceasta a fost cauza principalã a progreselor invaziei turcesti în acele regiuni, în asemenea împrejurãri, este usor de înteles ostilitatea trupelor si a sefilor lor împotriva împãratului. Nemultumirea se manifestase cu altã ocazie în armata de Occident, care-si avea cartierul general la Adrianopol. Ea izbucni acum într-o formã mai gravã, tot la Adrianopol. în acel oras se afla Leon Tornikios, din ilustra dinastie a Bagratizilor armeni, un om impunãtor, incapabil însã sã fie energic. Era vãr de-al doilea cu împãratul. Sustinut de sora lui Monomachos, Eupre-pia, el îsi atrase ura împãratului, care îl trimise în Ibe-ria. Psellos îl descrie ca pe un om cu o figurã putin comunã, de caracter prefãcut, încã de tânãr fusese so-
24 P. Peeters, Quelques noms geograpbiques armeniens dans Skylitzes, „Byzantion", VI, 1931, p. 435 si urm.
599
NICOLAF,   BÃNESCU
cotit de multi un om pe care-1 asteaptã un mare destin. Euprepia era foarte rãu dispusã fatã de împãrat si pentru cã Tornikios era rãu vãzut de acesta, ea îl înconjurã cu simpatie. Pentru a-i despãrti, împãratul îl trimise cu o comandã în Iberia. Mai târziu, la îndemnurile unora, el îl sili a se cãlugãri. Venind la Constan-tinopol ca sã implore mila lui Constantin, acesta îl tratã cu asprime. Un complot se urzi dupã aceea împotriva împãratului, detestat de aristocratia bizantinã, în fruntea acestui complot se afla loan Vatatzes, rudã cu Tornikios, sef militar îndrãznet si capabil1131. Conspiratorii ies din Constantinopol împreunã cu Tornikios, în persoana cãruia ei îl vãd pe viitorul împãrat, se duc la Adrianopol, atrag de partea lor trupele nemultumite si Tornikios e proclamat împãrat. Armata macedoneanã, sporitã cu contingentele nemultumitilor, se îndreaptã apoi imediat, cãtre sfârsitul lunii septembrie, asupra Capitalei, care era pe atunci lipsitã de trupele sale, trimise sã lupte în Armenia.
Monomachos organizeazã apãrarea cu slaba gardã a palatului si putinii voluntari pe care i-a putut strânge. Asediul începe în ziua de 25 septembrie si numai slãbiciunea lui Tornikios, care se încãpãtâna sã intre în Capitalã fãrã vãrsare de sânge si asteptând ca cetãtenii sã-i deschidã singuri portile, fãcu ca vremea sã fie pierdutã în zadar si actiunea sã sfârseascã în chip lamentabil.
Trupele din Orient, ocupate în luptele din Georgia, rechemate de la începutul acelei rãscoale, se apropiau în mars fortat de Capitalã. Obositã de un asediu atât de lung, armata lui Tornikios se descompune; dezertãrile, sustinute cu banii Curtii, se înmultesc în rân-
600

durile ei. în primele zile ale lui octombrie, pretendentul ridicã asediul si se retrage la Arcadiopolis. încercarea sa de a lua cu asalt Rhaidestos, pe Propontis, nu izbuteste, în sfârsit, armatele de Orient îsi fac aparitia pe malurile Bosforului. Ele trec în Europa si, sub conducerea lui Mihail lasites, pornesc asupra rãzvrãtitilor, închisi de jur împrejur, cei mai multi sefi ai armatei rebele trec de partea împãratului; Tornikios si Vatatzes sunt siliti sã-si caute azil într-o bisericã din Bulgaro-phygon, cetate situatã la apus de Arcadiopolis. Ei sunt smulsi din bisericã si dusi la Constantinopol, unde amândoi îsi primesc pedeapsa atât de obisnuitã în asemenea cazuri, orbirea.
Astfel se încheie revolta care pãrea cã va aduce o neapãratã schimbare în fruntea imperiului. Norocosul Monomachos scãpã încã o datã datoritã numai incapacitãtii sefilor acestei revolte.
4. Luptele cu turcii selgiucizi
Abia se potolise aceastã miscare, când o nouã furtunã se ridicã la hotarele cele mai depãrtate ale imperiului, în Asia. în acele pãrti se ivise un dusman nou, cu mari însusiri rãzboinice. El avea sã-i înlocuiascã pe arabi în lupta pentru sfãrâmarea puterii bizantine. Acest nou dusman primejdios sunt turcii selgiucizi.
Desfãcuti din marea familie uralo-altaicã, turcii1141 duceau de veacuri o viatã de nomazi rãtãcitori prin imensele stepe de la rãsãritul Caspicei, reusind sã închege de mai multe ori imperii trecãtoare. Bizantul i-a cunoscut de aproape întâia oarã în timpul lui Iustin II,
601

care schimbã cu acesti barbari, atrasi în sfera influentei bizantine, mai multe ambasade.
Ilik-Chan izbuteste sã-i adune, în secolul al X-lea, din nou la un loc. Opera începutã de el a fost consolidatã de fiul sãu Bochra-Chan, care-i sili pe supusii sãi sã îmbrãtiseze mahomedanismul. De atunci, ei pun solid piciorul în Buchara.
Pe la anul 1000, un anume Selgiuc sau Selgic trece cu numeroase bande dincolo de Oxus, cerând voie de la Mahmud, puternicul sef al statului musulman din Ghazni, si pãtrund apoi mai departe, întinzându-se peste cea mai mare parte a Persiei. Dupã moartea lui, doi nepoti, Ciacar si Togrul, duc cuceririle si mai departe. Ei intrã în iunie 1038 biruitori în Nishapur si se proclamã independenti. Selgiucizii îl proclamã rege pe Tugril Beg. De acum, cuceririle lor se întind spre vest. Masud, urmasul lui Mahmud, pierdu în 1039 Chorasan, unde selgiucizii se asezarã definitiv.
în lumea Islamului stãpânea în secolul al X-lea o mare anarhie. Imperiul Abbassizilor era numai o umbrã. El s-a desfãcut într-o multime de stãpâniri arabe, care-i pregãteau sfârsitul. La vest, Mossul si Mesopota-mia au trecut în 905 în mâinile Hamdanizilor. La sud, Arabia iese de sub autoritatea califului, în pãrtile Mãrii Rosii, ea intrã sub autoritatea fatimitilor, cãtre Golful Persic cade sub puterea sefilor locali. La est, în Kho-rassan si Turkestan, familia iranicã a Samanizilor si-a croit un guvernãmânt imens, la care pentru un moment sunt unite si Afganistan si Seistan. Apoi, o serie de sefi turci, înrolati în serviciul lor si trimisi ca guvernatori în provinciile din Extremul Est, i-au imitat si s-au constituit în jurul resedintei lor Ghazni (sau
602

Ghazna), într-un principat independent. Unul dintre acesti sefi, Sabaktegin (Subuktagin), bate monedã cu numele sãu. Fiul sãu, Mahmud (999-1030), zis „Ghaz-nevidul", profitând de anarhia Indiei de Nord, îsi consolideazã situatia, purtând mari lupte si reuseste sã smulgã de la Samanizi Khorasanul.
Turcii din Extremul Orient, desfãcuti în trei grupe principale (uiguri, karluki si ghuzi sau oghuzi), sunt împinsi de chinezi spre vest. China îsi restaurase puterea sub T'ai-Tsou si începea sã reactioneze împotriva barbarilor si a discordiei interne. Aceasta aduse o deplasare a popoarelor Mongoliei cãtre vest. Efectele se resimtirã si în Turkestan. Ghuzii sau oghuzii atinseserã încã din secolul al IX-lea Marea de Arai si valea inferioarã a fluviului Syr-Darya. La finele secolului al X-lea, ei sunt nevoiti, sub presiunea dinspre Rãsãrit, fie sã ocoleascã Marea Caspicã, pentru a-si deschide drum cãtre vest, fie sã pãtrundã spre sud. O parte se hotãrârã pentru prima solutie si ajung pe Volga, de acolo în stepele Rusiei, împingându-i pe pecenegi si ajungând pânã la Dunãre; dar grosul populatiei oghuz, sub printi din familia Seldjuq, iau drumul cãtre sud si trec în „Transoxiana", cum se numeste tinutul dintre Syr-Darya si Oxus (Amu-Darya).
Emigrantii se islamizarã si sub fiii lui Seljuq obtin voie de la Mahmud, care era atunci în culmea puterii sale, sã se aseze la frontiera statului sãu. în urmã, Mahmud, îngrijorat de cresterea puterii lor, va lua mãsuri, dar în zadar.
Doi nepoti ai lui Seljuq, Ciagri-Beg (Thagri-beg) si Tugril-Beg trec dincolo de Oxus, aruncându-se asupra Khorassanului. Urmasul lui Mahmud, Mas'ud, dãdu or-
603
NICOLAE  BANESCU
din guvernatorului sã-i alunge, dar acesta fu bãtut si sel-giucizii intrã în iunie 1038 în marele oras Nishapur, de-clarându-se complet neatârnati si ridicându-1 pe Togml-Beg rege. Mas'ud (Massud) era despuiat de Khorassan.
Astfel se stabileste statul seldjukid în Khorassan, de unde tinde necontenit spre apus, ajungând în aceastã expansiune pânã la hotarele Imperiului bizantin'5.
Atacurile selgiucizilor, sub un atare sef, iau, în timpul domniei lui Monomachos, un caracter violent. La aceasta contribuie, fãrã îndoialã, starea de anarhie în care cãzuse Armenia în urma anexãrii ei de cãtre imp'eriu. Politica nechibzuitã a Curtii bizantine sfãrâmase, în aceste pãrti, buna organizare militarã, care din vremurile lui Basilios I Macedoneanul contribuise la a da hotarelor primejduite ale Armeniei o deosebitã putere de apãrare. Ostilitãtile încep în anul 1048. Qutlumus, Kethelmis sau Kutulmiz (Koin^oufioui;), vãrul lui To-grul-Beg, luptase cu mari forte împotriva dinastului arab de la Mossul, Qurais, cunoscut la bizantini sub numele de Kappecriot. Bãtut de acesta, el fu nevoit sã se retragã în Azerbaidjan, prin provincia Vaspuracan, de curând ocupatã de bizantini. „Catepano" imperial era acolo patriciul Stephanos Lichudes, fiul primu-lui-ministru Constantin Lichudes. El îi refuzã generalului turc trecerea prin provincia sa si atunci o luptã se dãdu între cele douã armate, la nordul lacului Van. Turcii iesirã biruitori si Lichudes cãzu în mâinile lor.
25 L. Halphen, Les barbares (Histoire generale. Peuples et civi-lisations, par Halphen-Sagnac), IVe ed., Paris, 1940, p. 393—394, 40)—402.
604

Pentru a rãzbuna insulta adusã trupelor sale, Togrul trimise o expeditie sub comanda altui nepot al sãu, Hassan sau Assan26, împotriva provinciei bizantine. Turcii pãtrund pânã înãuntrul Armeniei, mãcelãrind populatia si rãspândind pretutindeni ruina. Guvernator al Iberiei era Aaron, fiul celui din urmã suveran bulgar, loan Vladislav. In fata maselor puternice ale nãvãlitorilor, el cere în grabã ajutorul lui Katakalon Ke-kaumenos, care guverna la Ani, de când aceastã veche resedintã a regilor armeni fusese anexatã imperiului. Izvoarele armene amintesc un al treilea sef al contingentelor imperiale, pe faimosul magistros Gregorios, duce al micii theme de hotar a Mesopotamiei; acesta avea sub comanda sa trupe armene. Hassan fu zdrobit de imperiali la Stragna; el însusi rãmase, cu floarea luptãtorilor sãi, pe câmpul de bãtaie.
Togrul, înfuriat de acest dezastru, a trimis în Armenia o nouã armatã, numeroasã, sub comanda fratelui sãu Ibrahim Inal. în fata acestor forte covârsitoare, armata imperialã se retrage în Georgia, unde Liparit, vestitul senior care stãpânea jumãtate din aceastã tarã, primise ordinul împãratului de a sãri cu trupele sale în ajutor, în vremea aceasta, Ibrahim pustii cumplit tinuturile pânã la Arzen (azi Erzerum), metropola Armeniei de Sus, care cãzu, dupã o înversunatã luptã de sase zile pe strãzi, în mâinile sale. Bogata cetate se mistui în flãcãri dupã aceastã eroicã rezistentã. Populatia ei pieri mãcelãritã.
26 Poate Hasan, fiul lui Baighu (unchiul lui Togrul Beg sau Toghril-Beg), crede Cahen (op. cit., p. 19, n. 1).
605

Ibrahim se îndreptã apoi, cu toate fortele sale, împotriva imperialilor, care îl asteptau întãriti la picioarele fortãretei Gabudru, Kapetron al bizantinilor (KccTie-ipov cppoupiov). O luptã sângeroasã se dãdu acolo, la 17 sau 18 septembrie 1048. Katakalon si Aaron pun pe fugã contingentele dusmane din fata lor, la cele douã aripi; Liparit însã e biruit la centru si cade prizonier. Rezultatul luptei nu a fost, asadar, decisiv. Turcii se retrag, bizantinii se opresc sã-i mai urmãreascã.
Monomachos trimite apoi un ambasador încãrcat de daruri la sultanul turc pentru a obtine eliberarea lui Liparit. Togrul se arãtã mai mãrinimos decât îl socoteau dusmanii sãi: el îl pune în libertate fãrã nici o rãscumpãrare pe Liparit, cãruia îi dãruieste si banii trimisi de împãrat. Pacea nu se putu încheia însã din pricina pretentiilor exagerate ale lui Togrul, iar luptele vor reîncepe. Ostilitãtile înceteazã numai vreme de doi ani, din pricina greutãtilor prin care trecea în acest timp Togrul. El avu sã lupte împotriva lui Ibrahim si a lui Kutlumiz, amândoi rãzvrãtindu-se împotriva sa. în
1052,  el trecea însã în Georgia, rãspândind, dupã obicei, jaful si mãcelul. O armatã sub ordinele lui Akoly-tos îl silea sã se retragã, pentru a se întoarce iarãsi în
1053,  cu o armatã puternicã. De astã datã, el asedie puternica cetate Manaskerd sau Mantzikert, apãratã cu deosebitã energie de patriciul Basilios Apokapes. Dupã nenumãrate asalturi zadarnice, Togrul fu nevoit sã ridice asediul.
5. Rãzboiul cu pecenegii
Pe când aceste lupte se purtau aprig la frontierele de Rãsãrit ale imperiului, un rãzboi crâncen se dez-
606

lãntui în tinuturile de miazãnoapte, la frontiera mereu amenintatã a Dunãrii, de astã datã cu pecenegii. Ei ocupau tinuturile de la Delta Niprului pânã la gurile Dunãrii.
în 1048, acesti temuti barbari fuseserã împãrtiti în douã tabere de o disensiune. Kegen sau Kegenis (KEyevriq), seful peceneg de o mare valoare militarã, se ridicase în fruntea a douã triburi împotriva hanului Tyrach. învins, rebelul trecu Dunãrea pe la Silistra si se prezentã comandantului imperial din acele pãrti, Mihail, fiul lui Anastasios, exprimându-si dorinta de a intra în serviciul împãratului, împãratul îi face o primire cãlduroasã la Constantinopol, unde barbarul se boteazã, obtinând rangul de patrikios. Trupa lui e cantonatã la frontiera dunãreanã, unde trei cetãti sunt cedate acestei colonii, menite a apãra tinutul împotriva nãvãlirilor prãdalnice de peste Dunãre.
Politica traditionalã a Bizantului câstiga astfel noi apãrãtori. Rezultatul fu însã de astã datã cu totul pãgubitor pentru imperiu. Cãci Tyrach protestã, prin-tr-o ambasadã, la Constantinopol, împotriva acestei atitudini fatã de un nesupus al sãu. Monomachos nu voi sã stie nimic de pretentiile hanului barbar si-i con-cedie pe ambasadori fãrã nici un rãspuns. Rãzboiul se dezlãntui atunci între pecenegi si imperiu.
în iarna anului 1048, când Dunãrea înghetã, Tyrach trecu în Bulgaria cu imensele sale bande cãlãri, nimicind totul în calea sa. Constantin Arianites, ducele de Adrianopol si Basilios Monacbos, guvernatorul Bulgariei, furã trimisi în întâmpinarea barbarilor. Unindu-se cu fortele comandate de Mihail si Kegenis, ei îi atacã impetuos pe pecenegi si-i silesc sã se predea. Multi-
607
NICOLAE   BANESCU
mea pecenegilor fu colonizatã dupã aceea în câmpiile de la Triaditza, Naissos si Eutzapelos, iar Tyrach împreunã cu sefii principali furã trimisi la Constantino-pol, unde, fiind bine primiti de împãrat, primesc toti botezul.
Se credea cã primejdia pecenegã era înlãturatã pentru ceva vreme mãcar. Dar ea luã în curând proportii si mai mari. Era tocmai timpul nãvãlirii biruitoare a lui Ibrahim în Vaspuracan. La Constantinopol se hotãrî sã fie folositi împotriva lui pecenegii asezati în Bulgaria. Au fost înarmati vreo 15.000, sub sefii lor si trecuti în Asia Micã, pentru a fi condusi în Vaspuracan. La câtiva kilometri de Bosfor, ei se revoltã si o iau înapoi, trec Bosforul cu caii înot si apoi se pierd în galop prin pãsurile Balcanilor, la Triaditza. Ridicându-i si pe cei din aceste pãrti, îsi asazã tabãra, înarmati, lângã Dunãre, la vãrsarea râului Osma, unde e Nicopole de azi. De acolo, trec adesea pe teritoriul imperiului, fãcând mult rãu (iarna 1048-începutul lui 1049).
Pentru a pune capãt acestei stãri de lucruri, împãratul îl cheamã la Constantinopol pe Kegenis. Acesta, însotit de bandele sale, vine la portile Capitalei. Noaptea, câtiva încearcã sã-1 ucidã în cort. A doua zi, seful peceneg intrã, rãnit, în Constantinopol, târându-i în alaiul sãu pe cei trei conspiratori. Acestia îi explicã împãratului atentatul lor ca pe o rãzbunare împotriva sefului trãdãtor, care astepta sã pãtrundã cu trupele sale în Constantinopol pentru a-1 ucide pe împãrat si a prãda. Monomachos îl aruncã atunci pe Kegenis la închisoare, în palat si încearcã sã punã mâna, peste noapte, prin surprindere, pe trupele sale. Acestea se îndepãrteazã însã în fuga cailor, mai înainte ca
608

împãratul sã-si punã în aplicare planul. Ajunsi peste Balcani, ei îi strâng pe ceilalti si se întorc apoi pânã sub zidurile Adrianopolului. Constantin Arianites se aruncã asuprã-le cu toate fortele, dar e bãtut (primele luni ale lui 1049). împãratul, înstiintat despre aceasta, îl scoate pe Tyrach si tovarãsii sãi din captivitate, iar dupã ce le ia jurãmântul, îi pune în libertate pentru a-i potoli pe compatriotii lor. El se uneste însã cu aceia, în acelasi timp, fortele Asiei, libere acum, dupã încheierea luptelor cu Togrul, sunt aduse la Constantinopol si trimise sub generalul Nikephoros asupra pecenegilor. Vestitul Katakalon Kekaumenos si normandul Her-ve, cãruia bizantinii îi zic „Francopulos", seful auxiliarilor normanzi, sunt pusi sub ordinele sale.
Nikephoros Rector îsi conduce armata dincolo de Balcani si-si asazã tabãra la Diakene. Era în primãvara anului 105027. O luptã cruntã se desfãsurã aici, bizantinii iau fuga, singur Katakalon cu o mânã de oameni se bate eroic, cãzând rãnit de moarte.
Monomachos îsi strânge atunci restul fortelor si le trimite, sub Arianites, asupra dusmanului. Are loc o nouã luptã sângeroasã si iarãsi biruinta fu a pecenegilor. Arianites însusi, rãnit, muri dupã câteva zile. Restul armatei bizantine se închise în lagãrul întãrit de sub Adrianopol, pe care pecenegii îl asediazã îndatã. Interventia la timp a protospatharului Glavas, cu trupele gãrzii, îi sileste pe barbari sã se retragã.
Monomachos face o nouã sfortare. El adunã toate trupele de mercenari, varegi, normanzi, sub comanda
27 P. Orgels, Kekaumenos et la guerre petchenegue, „Byzan-tion", XIII (1938), dateazã aceastã luptã în vara anului 1049.
609
NICOLAE   BANESCU
lui Nikephoros Bryennios, ajutat de patriciul MihailAco-lytosm, un normand din Italia, în acelasi timp, încearcã sã negocieze, trimitându-1 la pecenegi pe Kegenis. Acesta e mãcelãrit însã de compatriotii sãi. La frontiera dintre Thracia si Macedonia (Chariopolis), imperialii izbutesc sã-i înfrângã pe pecenegi într-un atac de noapte, mãcelãrind o mare parte dintre ei (1051),
în primãvara anului 1053, fu pornitã o nouã ofensivã asupra bandelor pecenege. Acolytos îl asediazã pe dusman în Preslava Mare, unde se închisese acesta. Lipsa de provizii îl face sã se retragã si, urmãrit de-aproape, fu zdrobit în Balcani. Resturile armatei sale se închid în Adrianopol.
Noile pregãtiri uriase pe care Monomachos, hotãrât sã isprãveascã odatã cu acest primejdios dusman, le începuse îi intimidarã în cele din urmã pe pecenegi. Obositi de necurmatele lupte în care suferiserã mari pierderi, ei cerurã pacea si aceasta se încheie, pentru 30 de ani, cãtre sfârsitul anului 1053. Pecenegii îsi pãstrau astfel cantonamentele din Bulgaria dunãreanã1161.
Luptele cu normanzii în Italia. Nici în posesiunile italiene ale imperiului nu stãpânea linistea, în aceastã vreme tulburatã pretutindeni de rãzboaie. Normanzii se întãriserã mult în Italia sudicã. Am vãzut mai înainte cât de slab se mai sustinea acum, în pãrtile acestea, stãpânirea bizantinã, în 1047, împãratul Henric III îi recunoaste ca vasali pe cornitele normand de Aversa si pe cel de Apulia. încã din 1046 soseste în Italia de Sud tânãrul normand Robert Guiscard, care avea sã joace aici un rol atât de strãlucit1171.
Luptele purtate acum împotriva normanzilor de cãtre papa Leon IX, în unire cu bizantinii, pe care cu-
610
1

noscutul Argyros îi debarcã, în primãvara anului 1051, la Bari, se sfârsesc prin biruinta completã a celor dintâi (1053).
6. Miscarea literarã sub Monomachos
O întâmplare fericitã îi strânge în jurul tronului sub aceastã domnie pe cei mai de frunte reprezentanti ai culturii acestei epoci. Constantin Lichudes, un literat, care ocupa cea mai înaltã demnitate, fiind prim-minis-tru al lui Monomachos, îi cunoscuse la Constantinopol pe Mihail Psellos, pe loan Xiphilinos si pe loan Mau-ropus, o rudã a sa, trei învãtati ilustri pentru epoca lor. Primul loc îl ocupã, prin marea sa personalitate, Mihail Psellos. Prin influenta deosebitã pe care o avea la Curte, Lichudes îi strânse în jurul împãratului pe acesti oameni de talent. El impuse o inovatie în privinta ocupãrii functiunilor. De unde pânã aci se lua în considerare mai cu seamã nobletea candidatilor, meritul se punea acum înaintea nasterii. Psellos, bine apreciat de împãratul însusi, care-1 cunoscuse, fu înãltat la rangul de vestarches (mare sambelan) si pro-toasecretis (primul secretar) imperial. Colegul sãu de scoalã Xiphilinos fu judecãtor la Tribunalul imperial si apoi nomophylax, însãrcinat cu administrarea justitiei.
Sub înrâurirea lor se redeschise acum si vechea Universitate din Constantinopolm, care fusese lãsatã în pãrãsire, încã din vremea lui Basilios II, ocupat cu lungile sale rãzboaie, învãtãmântul decãzuse. Tinerimea nu mai avea nevoie atunci, pentru a înainta în carierã, de învãtãtura vestitei scoli de drept si filosofic. Administratia statului se resimtea de acest neajuns.
611

Monomachos are meritul de a fi recunoscut acest lucru si, ascultând de sfaturile oamenilor luminati ce se adunaserã în jurul sãu, redeschise Universitatea în 1045. Ministrii împãratului urcarã atunci catedrele. Psellos fu pus în fruntea Facultãtii de filosofic, cu titlul oficial de consul al filosofilor, tiTtaTog TCQV (piXoao^cov, titlu echivalent cu acela de decan în universitãtile noastre; Xiphilinos, ministrul de justitie, era seful Scolii de drept; Mauropus, care avea sã ajungã Mitropolit de Euchaita (în Asia), preda retorica.
învãtãmântul lui Psellos avu mai cu seamã un mare rãsunet. Om de litere distins si bãrbat politic în acelasi timp, Mihail Psellos e cea mai mare personalitate a secolului al Xl-lea bizantin, înzestrat cu o culturã dintre cele mai întinse, el rezumã calitãtile si defectele spiritului grec. Poligraf fecund, Psellos ne-a lãsat sute de opuscule asupra celor mai variate subiecte, o multime de scrisori, de cuvântãri si poezii si o istorie care are caracterul de memorii28.
El este un precursor al Renasterii din timpul Com-nenilor, mare admirator al lui Platon. Iubitor pasionat al Antichitãtii, îsi propune reabilitarea culturii clasice în ochii contemporanilor. Lucrul acesta nu era cu putintã, pentru vremea crestinã în care trãia, decât prin-tr-o interpretare care sã descopere la cei vechi revelatia inconstientã a adevãrurilor crestinismului. Astfel aflã Psellos în Platon un drum mai simplu si mai scurt cãtre doctrina evanghelicã; poetii îi destãinuiau ade-
28 Editate întâia oarã de C. Sathas, Bibliotheca*GraecaMedii Aevi, voi. IV si V, Paris 1874 si 1876.
612

vãrul în icoane frumoase: Homer era pentru el un fel de profet biblic29.
învãtãmântul sãu strãlucit atrãgea o mare multime de auditori, din toate pãrtile lumii civilizate, în curând, ajunse însã în conflict cu patriarhul Kerularios, care-1 acuzã de erezie. Urmasul acestuia, Xiphilinos însusi, îl atacã de asemenea. Monomachos gãsi cã Psellos face prea mult zgomot si, dupã câtiva ani numai, cursurile furã din nou închise. Aceasta însemna biruinta intrigantilor asupra împãratului, care cãzuse din nou sub influenta lor. în curând, Lichudes va cãdea în dizgratie si, dupã înlocuirea sa, toti prietenii îl urmarã, pãrãsind Curtea si îmbrãtisând viata monahalã. Psellos, spirit activ, om de un gust rafinat, se va întoarce însã în curând în mijlocul societãtii strãlucite pe care n-o putea uita atât de lesne si va juca mai departe un rol însemnat în evenimentele domniilor urmãtoare.
7. Schisma celor douã Biserici (1054). Mihail Kerularios
Fapta cea mai însemnatã a domniei lui Monomachos, aceea de care se leagã mai cu seamã numele sãu, este Marea Schismã dintre Biserica de Rãsãrit si Biserica de Apus.
29 A. Rambaud ne-a schitat un portret al lui Psellos în articolul clin Revue historique (1877), reprodus în Etudes sur l'histoire by-zantine, Paris, 1912, III. Un altul la Cari Neumann, Die Weltstel-lung des byzantinischen Reiches vor den Kreuzziigen, Leipzig, 1894, pp. 81-93. Cf. Krumbacher, Geschichte der byzantinischen Litteratur, p. 433-444.                                             • •'"•
613

Persoana care a provocat aceastã rupturã, ale cãrei urmãri le resimtim pânã astãzi este patriarhul Mihail Kerularios (1043-1058).
Ceea ce pare curios e faptul cã vechea urã ce exista între Roma si Bizant si pe care am cunoscut-o cu prilejul ambasadei lui Luitprand dispãruse aproape cu totul. Câtiva ani înaintea conflictului care aduce ruptura, ba chiar pânã în ajunul acestui eveniment, Biserica de Apus si Biserica de Rãsãrit se aflau în cele mai bune raporturi. Predecesorul lui Kerularios, Alexios Studitul, nu avusese nici mãcar un conflict cât de mic cu Roma. Petru, patriarhul Antiochiei, fãcea cunoscutã papei, în 1052, alegerea sa si-i trimitea o mãrturisire de credintã, iar papa Leon al IX-lea (1049-1054) îi rãspundea în 1053, aprobând alegerea si Mãrturisirea de credintã si fãgãduindu-i tot sprijinul. Credinciosii celor douã Biserici erau de asemenea în cele mai bune legãturi, res-pectându-si unii altora cultul, în Orient, se aflau biserici si mãnãstiri latine, în care ritul se îndeplinea în toatã libertatea. La începutul secolului al Xl-lea, stefan cel Sfânt al Ungariei ridicase la Constantinopol, cu învoirea lui Basilios II, o bisericã pentru natiunea sa; garda varegilor îsi avea biserica în acelasi oras, aproape de Sfânta Sofia, Panagia Varangiotissa. Apusenii mergeau tot mai numerosi în pelerinaj la Locurile Sfinte, cãtre mijlocul secolului al Xl-lea, fiind primiti de greci peste tot cu cea mai mare bunãvointã. Acestia cãlãtoreau, la rândul lor, în Occident si erau vestite pelerinajele lor la mormântul Apostolilor, la Roma. Nici o urã, nici o prigonire nu-i despãrtea pe greci de latini.
Cum se explicã asadar aceastã mare schimbare a legãturilor dintre cele douã Biserici, produsã în numai
614

câtiva ani ? Explicatia trebuie cãutatã la oamenii aflati atunci în fruntea Bisericilor.
Cauzele rupturii au avut esentialmente un caracter doctrinar, scrie A.A. Vasiliev30.
L. Brehier, constatând împrejurãrile care pânã atunci fãcuserã sã domneascã cele mai bune raporturi între Orient si Occident, crede cã motivele doctrinare n-au fost decât un pretext, în realitate totul explicându-se prin caracterul celor douã personalitãti din fruntea Bisericilor, Kerularios si Leon IX. W. Norden31 e mai aproape de adevãr când afirmã cã motivele de ordin dogmatic agitate de Kerularios au conferit doar un temei abstract durabil schismei, dar cu adevãrat hotãrâtor a fost momentul politic.
Papalitatea în adevãr intervenea în Italia meridionalã întâia oarã ca putere politicã. Douã momente, cum aratã foarte bine Norden, au dus la despãrtirea definitivã a celor douã Biserici: 1) reînvierea Bisericii Apusene, sub influenta ideilor de reformã de la Cluny; 2) înaintarea biruitoare a puterii din Occident în Italia de Sud bizantinã. Otto I, încoronat la Roma (962), a început aceastã ofensivã.
Tronul pontifical era ocupat de Leon IX, ale cãrui preocupãri nu erau doar eclesiastice, ci si politice. Miscarea de la Cluny, care avu un mare succes în Biserica occidentalã, se dezvoltã sub protectia sa. Scopul acestei miscãri era de a reforma Biserica, de a-i ridica nivelul moral, de a restabili disciplina slãbitã, de a suprima moravurile profane ce nãvãliserã în Biserica (simonia, cãsãtoria preotilor, învestitura temporalã etc.). Miscarea de la Cluny fãcu progrese simtitoare în Italia meridionalã, ceea ce-i indispuse pe greci, cãci ideile reformatoare erau în contrast cu Biserica greacã]"91.
30 Histoire de l'empire byzantin, trad. Brodin-Bourguina, Paris, 1932, I, p. 446.
31  Walter Norden, Das Papsttum un d Byzanz. Die Trennung der beiden Mãcbte tind dos Problem ihr Wiedervereinigung, Berlin, 1903.                                               .    ........
615

Papa, extinzându-si acolo influenta, spera sã lege de Roma provinciile din sudul Italiei si, în acelasi timp, sã le stãpâneascã si din punct de vedere politic. El se vãzu beneficiar al vechilor privilegii ale carolingienilor si ale lui Otto I, care îi acordaserã papalitãtii domenii în acele regiuni. Totodatã, papa, în corespondenta cu Kerularios, face aluzie la faimoasa Donatio Constantini, care nu lãsa îndoialã asupra autoritãtii temporale a episcopului Romei.
De fapt, actul de la 1054 nu era decât pecetluirea definitivã a unei stãri de lucruri care începuse de multã vreme; între cele douã Biserici n-a existat niciodatã o întelegere. Criza începuse încã din epoca lui Photios; Nikephoros Phokas interzisese ritul latin în Calabria.
Distingem patru etape ale acestui conflict, care sfârseste cu schisma:
1.  încadrarea papalitãtii în Imperiul lui Carol cel Mare;
2.  Conflictul, împletit cu lupta pentru Bulgaria, dintre papa Nicolae I si urmasul sãu imediat si patriarhul Photios;
3.  încorporarea papalitãtii în imperiul lui Otto cel Mare (jumãtatea secolului al X-lea).
4.  Emanciparea papalitãtii sub influenta Reformei de la Cluny si înaintarea sa în Italia meridionalã: lupta Bisericii bizantine împotriva acestui fapt, care duce la ruptura definitivã (jumãtatea secolului al Xl-lea).
Cauzele schismei le reprezintã nu atât divergentele religioase, cât chestiuni de putere politico-religioase. Papalitatea se sili sã recâstige acele provincii ale Bisericii care la începutul procesului de separare fuseserã smulse Romei de împãratul Leon III Isauri-cul si subordonate patriarhului de Constantinopol. Câmpul luptei fu, sub Nicolae I, Bulgaria, o parte a vechii Illyrii, iar sub Leon IX, Italia meridionalã.
Papa fãcuse progrese religioase în Italia meridionalã, aflate în legãturã cu cuceririle politice ale normanzilor. Deci, statul si Biserica erau pãgubite de Bizant în acelasi chip. Acum, papalitatea intervenea întâia oarã ca putere politicã. Tocmai pentru aceasta intrã Leon IX în conflict cu normanzii si se uni împotriva lor cu Bizantul.
616

Schisma
Criza începuse pe vremea patriarhului Photios. In Sinodul de la Constantinopol din 869/870, socotit al optulea Sinod ecumenic, prelatii Orientului subscriseserã o formulã prezentatã de legatii papei Hadrian II, prin care recunosteau suprematia acestuia si Photios fusese depus. Dar succesul Romei fu paralizat de înfrângerea suferitã în chestiunea bulgarilor, putine zile dupã încheierea Sinodului. Photios îsi recâstigã influenta si un nou Sinod adunat la Constantinopol în 879/880, socotit de greci ca al optulea ecumenic, anulã actele celui prezent. Photios fu depus în 886 de Leon VI, pentru a înlesni împãcarea.
Nikephoros Phokas dãdu o loviturã populatiei prin patriarhul Polyeuktos (968), oprind ritul latin în Calabria. El cãuta prin aceasta sã taie din scurt influenta romanã care ameninta sã se întindã, odatã cu progresele împãratului german în Italia de Sud, longobardã. Papalitatea, aflatã sub influentã germanã, se înstrãina de interesele Bizantului. La începutul secolului urmãtor, papa Benedict VIII (1012-1024) nu sovãi, la cererea împãratului Henric II, sã aprobe ceea ce Leon III îi refuzase lui Carol cel Mare de teama Bizantului: primirea lui Filioque în simbolul credintei. De la Constantinopol se rãspunse: patriarhul Sergios I (999-1019) sterse numele papei de pe dipticele Bisericii sale. si va trece mult timp pânã când sã fie scris din nou.
Cãci la mijlocul secolului al Xl-lea avu loc separarea definitivã a celor douã Biserici. Ea a fost explicatã prin unele motive personale ale patriarhului bizantin Kerularios. Norden aratã cã rãdãcinile unui fapt atât de grav sunt mai adânci decât aceste simple motive.
Au existat douã momente care au adus despãrtirea definitivã a Bisericii grecesti de cea romanã: reînvierea Bisericii apusene sub impulsul ideilor de reformã de la Cluny si înaintarea biruitoare a puterii occidentale în Italia de sud bizantinã. Otto I se încoronase la 962 ca împãrat la Roma si odatã cu el începe ofensiva Imperiului germanic în Italia.
în ce priveste pretentiile papilor de a stãpâni din punct de vedere politic sudul Italiei, ei se bazau pe vechile privilegii ale Ca-rolingienilor si ale lui Otto I, care îi acordaserã papalitãtii domenii private în acele regiuni. Se adaugã apoi închipuitul hrisov al
617
NICOLAE   IÎANESCU
lui Constantin cel Mare, care nu lãsa nici o îndoialã privitoare la dreptul Curiei asupra întregului domeniu roman. Afarã de aceste scopuri, papii începurã a-si extinde influenta bisericeascã în Italia sudicã, încercând sã impunã aici ideile de la Cluny, pentru a lega strâns Bisericile de Roma.
Astfel se uni cu expansiunea Occidentului în paguba Bizantului pãtrunderea ideilor reformatoare de la Cluny, care în disciplinã si conceptie erau în contrast izbitor cu Biserica greceascã.
Intentia Ottonilor de-a cuceri sudul Italiei fusese nimicitã odatã cu înfrângerea lui Otto II la Cotron (982). De atunci, stãpânirea bizantinã se restabileste aici.
Numai în al doilea deceniu al secolului al Xl-lea ea fu din nou amenintatã, prin revolta din Apulia; Melo, un om bogat din Bari, se aflã în fruntea revoltei pe care papa Benedict VIII (1012-1024) o sprijini din toate puterile. Când aceastã revoltã fu înãbusitã, papa îl chemã în ajutor pe Henric II din Germania. Henric, dupã ce întãri vechile privilegii ale papei asupra Italiei sudice, veni el însusi acolo în 1022. Dar nu izbuti. Influenta bizantinã se întinsese în toatã Italia de Sud, longobardã.
Henric II si Benedict VIII murirã în acelasi arr'(1024). Basilios II încercase (1025) sã aducã pe cale pasnicã o întelegere, cerând ca Biserica din Constantinopol sã fie în Orient ecumenicã, iar Roma în Occident. Papalitatea sã renunte deci la primatul sãu asupra Bisericii orientale. Papa loan IX era gata sã se supunã; dar partidul reformelor de la Cluny se agitã energic împotriva acestei negocieri. Papa fu amenintat. loan a fost atunci abãtut de la intentia lui.
Cu mai mult noroc decât Henric II si Benedict VIII, norman-zii întreprinserã în 1040, în legãturã cu elemente rãzvrãtitoare, lupta contra Apuliei bizantine. Cele douã mari puteri ale Apusului, Imperiul german si papalitatea, se grãbirã sã legitimeze aceastã înaintare a Occidentului împotriva Orientului: Henric III îngloba noua provincie la Imperiul de Occident, acordând în 1047 normandului Drogo comitatul Apuliei. în acelasi timp, el fãcu Italia longobardã si comitatul de Aversa normand, asezat acolo, supuse imperiului. Papa Clement II (1046-1047) interveni în Ca-pua si Salerno, sfintind acolo clerici. Dar mai cu seamã Leon IX (1048-1054) urmãri energic ideea de a încorpora sudul Italiei si Bisericile Occidentului, legând regiunile longobarde si normande
618

de Roma, prefãcându-le dupã ideile reformatoare de la Cluny. El merse mai departe si, sperând cã va anexa si Italia mahomedanã, numi un arhiepiscop pentru Sicilia.
Dar se dovedi cã normanzii, care apãsau groaznic populatia Italiei sudice, nu erau un element destoinic pentru ideile Bisericii de Apus. Papa se gândi atunci sã-i scoatã pe normanzi din Italia. Ambele Imperii, si cel de Rãsãrit si cel de Apus, trebuiau sã-1 sprijine. Pe când însã Henric III se multumi cu un decret, prin care trecea papei Beneventul si aproape toate bunurile imperiului din Italia meridionalã, Leon spera un ajutor armat de la Argy-ros, catepano bizantin în acele pãrti, care deja luptase cu succes contra normanzilor.
Dar dacã interesele politice cereau o asemenea aliantã din partea Bizantului, cele religioase se opuneau. Patriarhul Kerularios nu putea lãsa sã se înrãdãcineze acolo puterea papei. El condamnã prin urmare obiceiurile latine, pâinea numitã azimã. închise toate bisericile si mãnãstirile latine din Constantinopol, „pânã ce acestea se vor conforma ritului grec". Aruncã latinilor termenul injurios de „azimiti".
Mihail Kerularios, dintr-o familie senatorialã din Constantinopol, fãcuse studii îngrijite, în filosofie, dialecticã si teologie. El intrase la început în viata politicã si, fiind implicat într-un complot în 1040, Mihail Pa-phlagonianul îl exilase, îndatã dupã aceea el se cãlugãri si, sub Constantin IX Monomachos, ajunse sã aibã o înaltã situatie la Curte. Consilier intim al împãratului, Kerularios îndeplinea functia de ai)yKeA,-A,oq, prima demnitate a Bisericii din Constantinopol, dupã aceea de patriarh32.
Dupã moartea patriarhului Alexios, vointa împãratului îl ridicã la aceastã înaltã treaptã (1043).
32 V. Louis Brehier, Le schisme oriental du Xle siecle, Paris, 1899- Aceastã lucrare fundamentalã a fost folositã în toatã expunerea capitolului nostru.
619
NICOLAR   BÃNESCU
Kerularios era, dupã mãrturisirea contemporanului sãu Psellos, un om nãscut pentru a comanda. El întelegea sã porunceascã la Constantinopol. O mândrie nemãsuratã unitã cu o vointã de fier alcãtuiau fondul sufletesc al noului patriarh.
în acelasi timp, scaunul papal era ocupat de un om tot atât de distins: Leon IX, ilustrul reformator al clerului latin. Leon IX nu era omul care sã se îndoaie în fata caracterului hotãrât si autoritar al patriarhului.
Jules Gay33 a arãtat cã papa n-a fãcut decât sã rãspundã la scrisorile primite de la împãrat si Kerularios. Acestia au scris mai întâi papei, propunându-i o întelegere, cum rezultã clar din rãspunsul papei, împrejurãrile politice grave din Occident au fãcut sã se facã aceastã interventie de la Bizant. Papa rãspunde, bucuros a sta de vorbã, pentru încheierea unei aliante politice contra pericolului normand comun. Dacã împãratul cãuta sã înlãture orice motiv de ceartã, patriarhul Kerularios însã nu era dispus sã recunoascã suprematia papei, revendicãrile sale religioase. Legatii papei duceau în 1054 rãspunsul cãtre împãrat, rãspunsul cãtre patriarh, o scrisoare memoriu în 41 de articole, care revendica suprematia Bisericii de Apus, o expunere a doctrinei romane în chestiunea azimei.
Kerularios se temea de Argyros, catepan al Italiei, un latin, si de aceea îl pusese pe arhiepiscopul de Ohrida sã-i scrie Episcopului de Trani, un partizan al bizantinilor. Trebuia sã-i previnã pe greci, sã-i destepte la rezistentã.
33 L'Italie meridionale et l'empire bizantin, Paris, 1904. 620
MP                                                                                           """

Lupta dintre cele douã Biserici izbucni în 1053- Arhiepiscopul de Achrida[Ohrida], Leon, fost chartophy-lax la Marea Bisericã, adresã în acest an o scrisoare episcopului din Trani (Italia meridionalã), loan. Ea tintea însã mai departe si era menitã, dupã cum declara autorul, „tuturor episcopilor franci si prea onorabilului papã". Scrisoarea era o acuzatie în toatã regula împotriva obiceiurilor Bisericii latine. Erau condamnate mai cu seamã douã dintre aceste obiceiuri, calificate drept „evreiesti": întrebuintarea azimei în taina euharistiei si postul Sabatului. Scrisoarea fu predatã papei prin intermediul cardinalului Humbert, unul dintre cei mai mari eruditi ai epocii.
în 1054, primãvara, legatii sosirã la Constantinopol, unde furã bine primiti de împãrat. Ei se purtarã arogant fatã de patriarh. Kerularios, într-o scrisoare cãtre patriarhul Antiochiei, se plânge de trufia lor, de aerul ele superioritate ce-1 manifestau fatã de el. Legatii aduceau o scrisoare patriarhului si alta împãratului. Cea dintâi era plinã de amenintãri. Papa contesta ridicarea lui Kerularios la patriarhat, numindu-1 „neofit", pentru cã nu trecuse prin toate treptele ierarhice pânã la episcopat. Ii imputa apoi calomniile la adresa Bisericii latine, anatema aruncatã celor care se împãrtãseau cu azimã, îndrãzneala sa, în sfârsit, de a trata cu el ca de la egal la egal.
Cu totul în alt ton era scrisoarea adresatã împãratului. Exprimându-se în termenii cei mai mãgulitori fatã de acesta, papa declara la urmã cã prima conditie a aliantei politice era pacea religioasã si-1 ruga pe împãrat sã dea tot sprijinul legatilor sãi pentru realizarea acestui scop.
621
NICOLAE   DANESCU
Scrisorile acestea avurã ca rezultat despãrtirea lui Monomachos de cauza sustinutã de patriarh. Legatii hotãrarã sã atace tratatul lui Niketas Stethatos (Pecto-ratus), cãlugãr la Studios. Acesta, la îndemnul lui Ke-rularios, compusese un tratat în latineste, în care-i ataca în chip violent pe latini, denuntând drept erezie interzicerea cãsãtoriei preotilor. Faptul îl jignea profund pe Leon IX, care în tot timpul pontificatului sãu se silise a îndrepta moravurile decãzute ale clerului. Kerularios închise bisericile latine din Constantinopol, anatemizându-i pe preotii si cãlugãrii lor ca „azi-miti"1201. Nikephoros, cancelarul sãu, le calcã în picioare anafura, sub cuvânt cã nu era din pâine dospitã. Legatii papei compuserã atunci un Dialog între un latin si un grec, cãutând, pe un ton moderat, sã convingã Biserica orientalã de rãtãcirea în care se afla. Un alt tratat însã, adresat lui Niketas, fu compus în tonul cel mai violent. O ploaie de invective cãzu asupra adversarului. La 24 iunie 1054 - ziua nasterii Sf. loan Botezãtorul - legatii, în fata împãratului, discutarã cu Niketas, la Studios si acesta se declarã convins de greselile sale, iar cartea sa fu arsã; el însusi aruncã anatema împotriva dusmanilor Bisericii romane.
Patriarhul fusese umilit prin toatã aceastã ceremonie. El pãstrã însã toatã rezerva, se abtinu de la orice discutie cu legatii, în vremea aceasta, papa Leon IX murise (aprilie 1054) si situatia legatilor era acum mai putin favorabilã. Kerularios se gândi sã-i câstige de partea sa pe episcopii de Rãsãrit. El scrie patriarhului Antiochiei, denaturând lucrurile, cãutând sã le înfãtiseze într-o luminã favorabilã siesi, pentru a-i cere sã nu-1 mai recunoascã pe papã.
622

înainte însã de a organiza aceastã rezistentã, legatii pontificali hotãrârã ruptura. Ei venirã, în ziua de 15 iulie 1054, în biserica Sfânta Sofia, unde în toate zilele se fãcea un serviciu solemn, în fata poporului adunat. Ei pãtrunserã prin multime pânã la altar, vorbirã poporului, plângându-se împotriva patriarhului, depuserã pe sfânta masã o bulã de excomunicare, îndreptatã contra patriarhului si a sustinãtorilor sãi. Apoi, iesind din bisericã; îsi scuturarã praful de pe încãltãminte, strigând dupã cuvântul Evangheliei: „Dumnezeu sã vazã si sã judece !" („ Videat Deus etjudicetlf).
Legatii rãmaserã încã o zi la Constantinopol, unde sfintirã noi biserici de rit latin. Dar la 17 iulie, ei plecarã din capitala imperiului cu o grabã care semãna a fugã. împãratul îi încarcã cu daruri pretioase cu acest prilej. Abia plecaserã cã atunci Kerularios se arãtã dispus sã aibã o întrevedere cu ei. împãratul îi rechemã de la Selymbria, unde ajunseserã deja, iar ei se întoarserã. Kerularios pãrea cã voia sã-i atragã într-o cursã. Convorbirea trebuia sã aibã loc la Sfânta Sofia, unde patriarhul ar fi atâtat multimea sã-i ucidã. Monoma-chos simti intentiile lui Kerularios si impuse conditia de a asista el însusi la întrevederea cu legatii. Patriarhul refuzã si împãratul le trimise legatilor ordinul de a-si relua cãlãtoria.
Neputându-se rãzbuna împotriva latinilor, patriarhul îsi întoarse toatã mânia asupra împãratului. Stârni o mare miscare pe strãzile Constantinopolului si Mo-nomachos a fost un moment în pericol sã-si piardã tronul. Pentru a-1 potoli, îi trimise patriarhului o scrisoare de umilintã. O ambasadã numeroasã, în care se afla si Psellos, fu însãrcinatã a i-o remite, împãratul se
623

scuza de purtarea sa fatã de legati, din pricina caracterului lor de ambasadori si aruncã întreaga vinã asupra lui Argyros, cãruia îi si retrase apoi protectia sa.
Kerularios era biruitor. Pentru a-si încorona triumful, rãmânea sã îndeplineascã actul solemn al despãrtirii celor douã Biserici. Cu autorizatia împãratului, el adunã un Sinod cu episcopii patriarhului de Con-stantinopol si edictul sinodal publicat de aceastã adunare însirã toate acuzatiile împotriva Bisericii romane, aruncând anatema asupra ei. La sfârsit, pentru a-1 umili pe împãrat, se publicã scrisoarea pe care acesta i-o adresase în împrejurãrile cunoscute. Bula de excomunicare fu arsã si cei care contribuiserã la redactarea ei anatemizati.
Conflictul se declarã când cele douã puteri (papa si Kerularios) se întâlnirã în Italia meridionalã. Kerularios se temea de restaurarea autoritãtii Romei asupra Bisericii din Apulia.
Argyros pãrãsise Italia în 1046, venise la Constantinopol, unde stãtu pânã la 1051. Fusese bine primit de împãrat si ajunsese membru al consiliului sãu în momentul revoltei lui Tornikios (1047). Atunci se certase cu patriarhul, pe chestiunea ritului latin. Argyros venise la Constantinopol sã-1 informeze pe împãrat asupra stãrii din Italia sudicã si sã-1 îndemne la o aliantã cu papa Leon IX. Voia sã apere politica de împãcare si prudentã fatã de ritul latin, care stãpânea în Apulia - el însusi era longobard si de rit latin. Aceasta nu-i convenea lui Kerularios. în ciuda patriarhului, el se întoarse în 1051 cu un mandat pentru a semna un tratat de aliantã între imperiu si Leon IX. Dar Kerularios începu ostilitãtile contra Romei, adoptând o politicã opusã celei a împãratului.
în 1053 îi scrise noului patriarh de Antiochia, Petru, arãtân-du-si mirarea cã numele papei e pomenit la slujbã în Antiochia si expunându-i disputa lui cu Argyros asupra azimei. în acelasi moment, Leon, arhiepiscop de Ohrida, îi adresa lui loan de Trani o scrisoare, în care condamna obiceiurile latinilor (azima în euha-
624

ristie si postul Sabatului). Scrisoarea îi fu comunicatã papei prin intermediul cardinalului Humbert. Kerularios îngriji apoi ca Ste-tbatus (Niketas), cãlugãr la Studios, sã scrie un tratat în latinã, în care îi ataca pe latini. Mai violent decât scrisoarea lui Leon, ataca celibatul preotilor ca opus traditiei bisericesti, în fine, patriarhul închise bisericile si mãnãstirile de rit latin de la Constantinopol, excomunicându-i pe latini ca azimiti. în acea vreme, alianta dintre imperiu si papã suferi mari înfrângeri. Argyros, fiind bãtut de normanzi, se retrase la Nord, câteva luni mai târziu papa fu fãcut prizonier ia Civitate. loan, episcopul de Trani, fu trimis la Constantinopol, pentru a cere ajutoare.
Faptele ce au urmat nu sunt destul de lãmurite. O corespondentã între patriarh si papã a fost interpretatã diferit de împãrati. E probabil, cum spune Brehier34, ca situatia grea din Italia sã fi silit guvernul bizantin sã facã presiuni asupra patriarhului pentru a încerca o conciliere. Dar nici un compromis nu era posibil între cei doi capi ai Bisericii. Hotãrât sã obtinã supunerea patriarhului, papa trimise trei legati la Constantinopol, alesi dintre consilierii sãi principali: cardinalul Humbert, Friedrich de Lothringen, cancelar al Bisericii romane, si Petru, episcop de Amalfi.
Ajunserã la Constantinopol pe la sfârsitul lui aprilie 1054. Ei au fost primiti solemn de împãrat, însã vizita la patriarh a fost rece si a dus la atitudini ostile. Papa scrisese douã scrisori: cea cãtre patriarh îi fãcea imputãri pentru atitudinea lui fatã de Biserica romanã, cea cãtre împãrat era în termeni mãgulitori. Alianta politicã era conditionatã de împãcarea religioasã, papa rugându-1 pe basi-leus sã-i sustinã pe legati pentru a restaura pacea în Bisericã.
Discutia era deschisã. Humbert si Friedrich scriserã rãspunsuri la tratatul lui Niketas Stethatos în chestiunea azimei. Ei apãrarã Biserica romanã si atacarã energic obiceiurile Bisericii grecesti si mai ales cu violentã tratatul lui Niketas.
La 24 iunie 1054, împãratul si legatii vin la mãnãstirea Studios. Dupã ce tratatul lui Niketas, tradus în greceste, a fost citit, s-a deschis o discutie în urma cãreia cãlugãrul s-a declarat învins. El si-a afurisit propria operã si pe toti câti nu fãgãduiesc cã Biserica
Cambridge Medieval History, IV, p. 268-269.       ''
625
NICOLAE   BANESCU
romanã e capul tuturor Bisericilor, împãratul a pornit sã se ardã tratatul. Niketas a fost primit atunci în comuniunea latinilor. Studios ajunge iarãsi o citadelã a partidei romane. Fireste cã Kerula-rios n-a luat parte la toate aceste lucruri, care constituiau o înfrângere a lui.
Papa Leon IX muri la 19 aprilie 1054 si Scaunul Romei rãmase vacant timp de un an (Victor II a fost ales în aprilie 1055). Keru-larios nu le mai recunoscu legatilor autoritatea si cãutã sã pregãteascã contra Bisericii romane un manifest al episcopilor de Rãsãrit.
Legatii decid atunci actiunea decisivã: pe 15 iulie 1054 ei vin la Sfânta Sofia, când toatã lumea era adunatã pentru serviciul religios; dupã ce vorbirã multimii si denuntarã încãpãtânarea lui Kerularios, depuserã o bulã de excomunicare pe altar si pãrãsirã biserica scuturându-si praful de pe încãltãminte.
în aceastã bulã, legatii spuneau cã ei primiserã de la Roma o misiune de pace si unire. Ei s-au bucurat gãsind la Constantino-pol, la împãrat ca si la cler si popor, o ortodoxie perfectã, dar au descoperit la patriarh tendinte eretice, în virtutea puterilor lor, ei aruncã anatema asupra patriarhului Kerularios, a lui Leon arhiepiscopul de Ohrida si a sacellarului Nikephoros si tovarãsilor lor. Pentru a-si impune triumful si mai mult, ei consacrã, înainte de a pleca, vreo câteva biserici de rit latin. Constantin IX a continuat a le arãta bunãvointã si i-a încãrcat de daruri.
Triumful acesta a fost scurt. Abia plecarã, pe 17 iulie, când patriarhul se arãtã dispus a avea o întrevedere cu ei. O scrisoare a împãratului îi recheamã de la Selymbria (19 iulie). Dar împãratul nu permite întrevederea de la Sfânta Sofia decât în prezenta sa (pentru cã se temea de intentiile lui Kerularios). Acesta nu vru si împãratul le ordonã legatilor sã-si continue cãlãtoria.
Kerularios, fiind popular, dezlãntui o miscare de stradã, iar împãratul îi scrise scuzându-se. Patriarhul îsi consumã apoi triumful adunând un Sinod la Constantinopol, reproduce în actul sinodal enciclica lui Photios cãtre episcopii orientali, recapituleazã aici toate acuzatiile contra Bisericii romane: dubla procesie (purcedere) a Spiritului Sfânt, pâinea azimã, postul Sabatului, celibatul preotilor, aruncã anatema asupra Bisericii romane si, ca
626

un trofeu al victoriei, reproduce scrisoarea împãratului cãtre el. La 20 iulie 1054, bula a fost condamnatã si zece zile mai târziu, arsã înaintea poporului.
Dupã aceastã biruintã asupra Romei, câstigatã cl> ajutorul reprezentantilor patriarhatului de Constariti-nopol, Kerularios, în dorinta sa de a mãri prestigiul acestui patriarhat, cãutã sã obtinã adeziunea întregului Orient la actul sãvârsit. Dintre cei trei patriarhi orientali, el se adresã celui de Antiochia, singurul care fãcea parte efectiv din imperiu. Câstigat pentru cauza schismei, se îngriji apoi ca prin intermediul sãu sã obtinã adeziunea celorlalti doi, patriarhul de Ierusalim si cel de Alexandria, care se aflau în stãpânire musulmanã. Nu stim rezultatul acestor interventii, dar e probabil cã cei trei patriarhi rãmaserã uniti în ortodoxie.
Ambitia lui Kerularios tindea sã aducã sub ascultarea sa si vechile Biserici eretice ale Asiei. Ei întreprinse, încã înainte de schismã, readucerea Bisericii armene în sânul ortodoxiei. Opera începutã de el fu continuatã cu mult zel de împãrati.
Oricum, toate Bisericile Orientale se unirã în acelasi gând al ortodoxiei si al urii împotriva Romei. Solidaritatea aceasta între Scaunele episcopale din Orient, Constantinopol, Kiev, Antiochia, Alexandria si Ierusalim - cimentatã în secolul al Xl-lea - va zãdãrnici mai târziu orice tentativã de unire cu Roma.
F.
MOARTEA LUIMONOMACHOS. DOMNIA THEODOREI
La putin timp dupã marele eveniment al schismei, Constantin IX Monomachos, slãbit de guta ce-1 chinuia, s-a mutat în mãnãstirea Sf. Gheorghe din Mangana, pe care o ridicase el însusi'2" pentru a-si petrece acolo cele din urmã zile ale vietii sale triste, în primele zile ale anului 1055, boala i se agrava. Un consiliu suprem se adunã atunci în jurul sãu pentru a hotãrî un succesor la tron. Alegerea tuturor cãzu asupra lui Nikepho-ros, „proteuon", comandantul Bulgariei si câtiva trimisi plecarã în grabã pentru a-1 aduce la Constantinopol35.
Dar Theodora, mostenitoarea legitimã a glorioasei dinastii macedonene, având peste 70 de ani, trãia încã într-o mãnãstire, poate la Petrion, tinutã într-o severã captivitate. Ea îsi avea partizanii sãi la Constantinopol, unde era încã foarte popularã. Acestia o scoaserã din închisoare, o aduserã la palat si, câstigând de partea lor gãrzile, o proclamarã basilissa. Monomachos, aflat în agonie, nu mai putu reactiona. El se stinse în ziua de 11 ianuarie 1055 si fu înmormântat în cavoul pe care si-1 pregãtise în mãnãstirea Sf. Gheorghe din Mangana, alãturi de iubita sa Sklaerena. Nikephoros primi ordinul de a rãmâne pe loc. Prins la Thessalo-nic, el fu deportat în Asia, iar Theodora rãmase încã o datã basilissa necontestatã a bizantinilor.
35 Zonaras, III, ed Bonn, p. 650. 628

Theodora domni mai putin de doi ani, cu destulã energie si pricepere. Kerularios crezuse un moment cã o va putea conduce pe bãtrâna basilissa; aceasta însã întelegea sã-si pãstreze toatã autoritatea si, înlãtu-rându-1 de la conducerea afacerilor pe patriarh, distribui cele mai de seamã demnitãti civile si comenzi militare favoritilor si eunucilor sãi. Nikephoros Bryennios, Isaac Comnenos, ilustri sefi ai trupelor asiatice, furã destituiti din comenzile lor. în fruntea guvernului împãrãteasa puse un om de altfel capabil, dar aspru si avar, pe Leon Paraspondylos. Norocul acestei scurte domnii fu linistea ce stãpâni în imperiu.
în august 1056, împãrãteasa cãzu greu bolnavã, si atunci eunucii si ministrii, pentru a nu scãpa din mâini puterea, se gândirã sã aleagã un urmas. Ei se unirã în recomandarea unui bãtrân soldat, simplu, un caracter slab, usor de stãpânit, Mihail Stratiotikos36.
împãrãteasa, aflatã în agonie, neputând articula un cuvânt în fata patriarhului care trebuia sã-1 încoroneze pe ales, clãtinã numai din cap si alegerea fu socotitã valabilã, în aceeasi zi, 31 august, Theodora îsi dãdu spre searã sfârsitul, iar Mihail Stratiotikos fu proclamat basileus si autocrator al romanilor.
Acesta pare sã fi îndeplinit functia unei XoycrdETriq ToO aTpcmamKoi), pentru a fi fost numit „Stratiotikos". Pentru Psellos, este Mihail Bãtrânul, 6 yepcov, b Ttpeoâ'OTric;. Tot Psellos ne spune cã împãratii din acea vreme se socoteau stãpâni pe imperiu, solid asezati pe tron dacã aveau de partea lor partidul civil, TO Tto-Pe când siguranta lor se sprijinea pe acesti
36 Psellos, Chronogr., ed. Renauld, p. 82.      ': '    >'>•:t
629
NICOLAE  BÃNESCU
trei factori: poporul, senatul si armata-, ei se îngrijesc mai putin de al treilea, iar celorlalte le împart numaidecât favorurile imperiale.
împãratul Mihail VI îi ridica nu numai la treapta imediat superioarã, ci îi trecea peste douã-trei trepte mai sus, încât generozitatea lui era un haos (ax>yx'OCTi.<; fjv TO cpi?i6Ti)4,ov).
Cu moartea Theodorei se stinse cel din urmã vlãstar al glorioasei dinastii macedonene. Imperiul e ocupat de câtiva împãrati slabi, zbãtându-se, timp de 25 de ani, în mari greutãti, atacat cu furie de dusmani, la toate frontierele, pânã la 1081, când în fruntea imperiului ajunge dinastia Comnenilor, care îi va reda gloria si prestigiul încã o sutã de ani.
Adusã în fruntea imperiului prin actul uzurpator al lui Basilios I, de la 867, aceastã dinastie conduse destinele lui timp de 200 de ani, dându-i o strãlucire si un prestigiu dintre cele mai mari.
Uzurpatorul se dovedise un om de o rarã energie: el duse cu izbândã lupta imperiului, asigurã acestuia prin actele sale interne linistea si prosperitatea si întãri principiul legitimitãtii dinastice, care feri de acum înainte statul de convulsiuni si fãcu astfel încât succesiunea sã fie trecutã în chip natural. Atât de mult se înrãdãcina acum acest principiu în constiinta publicã, încât atunci când mostenitorii tronului au fost copii, urmasii lui Romanos II, uzurpatorii puterii imperiale Phokas si Tzimiskes nu îndrãznirã a-i înlãtura, ci se socotirã doar tutorii lor, asociati la imperiu, domnind în numele minorilor. Iar când nu au mai existat succesori
630

pe linie bãrbãteascã, femeile, Zoe si Theodora, socotite mostenitoare legale, au putut dispune de coroanã.
în ce priveste politica externã, Bizantul aflat sub dinastia macedoneanã dãdu o serie de rãzboaie glorioase si-si zdrobi dusmanii la toate hotarele.
Arabii furã scosi din Creta în 961 de bratul viguros al lui Nikephoros Phokas, punându-se astfel capãt pirateriei pe care vreme de 150 de ani o exercitaserã bandele lor în apele Mãrii Egee. Ei furã biruiti pretutindeni în Asia de armatele glorioase ale lui Phokas, ale lui Tzimiskes si Basilios II, în a doua jumãtate a secolului al X-Iea si autoritatea Bizantului restauratã în Me-sopotamia, Cilicia, în Siria si Palestina, în Italia meridionalã, stãpânirea bizantinã se impune de asemenea energic sub acesti împãrati.
Bulgarii, care sub tarul Simeon smulserã Bizantului Balcanii, furã considerabil diminuati ca stat. Sviatoslav fusese adus de la Kiev împotriva lor. în câteva zile, fortele ruse ocuparã statul bulgar. Sviatoslav nu mai vru însã sã plece înapoi si Tzimiskes purtã cu el un crâncen rãzboi, în vara anului 971, zdrobindu-1 dupã mari lupte la Preslav si Dorostolon, unde-1 asedie timp de patru luni, silindu-1 a capitula si pãrãsi tinutul.
în îndelungata sa domnie, de o jumãtate de veac, Basilios al II-lea duse gloria dinastiei macedonene la culmile ei. El zdrobi noul Tarat bulgar al lui Samuel în Balcani, dupã sângeroase rãzboaie purtate vreme de 40 de ani si-1 prefãcu în provincie bizantinã, îi supuse pe sârbi si croati, extinzând iarãsi autoritatea imperiului pânã la Dunãre si Marea Adriaticã. Sfãrâmã puterea arabilor care se ridicaserã în Siria, cucerind puternicele fortãrete din acea regiune si de pe coasta
631
NICOLAE   BANESCU
Feniciei. Purtã armatele biruitoare ale imperiului pânã în Caucaz, anexând pãrti ale Armeniei si Georgiei. Trimise o expeditie la Nordul Mãrii Negre.
In Occident, Basilios al II-lea interveni de asemenea cu energie. Generalul Bojoannes impuse acolo autoritatea imperiului, zguduitã de mari revolte. La sfârsitul secolului al X-lea, puterea Bizantului era astfel restauratã pânã la hotarele cele mai depãrtate. De la Dunãre pânã în inima Siriei, de la tãrmurile Italiei pânã în masivurile Caucazului, Imperiul bizantin îsi refãcuse stãpânirea.
G.
MIsCAREA CULTURALÃ ÎN EPOCA DINASTIEI MACEDONENE
Epoca dinastiei macedonene reprezintã una dintre cele mai glorioase epoci ale istoriei Imperiului bizantin. Actiunea militarã a marilor împãrati pe care-i numãrã aceastã dinastie a restaurat pretutindeni autoritatea slãbitã a imperiului; provinciile uzurpate de arabi fuseserã, dupã secole, recuperate prin campaniile glorioase din a doua jumãtate a secolului al X-lea, statul bulgar ce amenintase atât de serios hegemonia bizantinã în Balcani cãzu sfãrâmat de armele biruitoare ale Bulgaroctonului. In Italia, autoritatea bizantinã fusese de multe ori apãratã eroic împotriva arabilor si a puterii în ascensiune a normanzilor.
Din punct de vedere cultural, aceastã dinastie reprezintã de asemenea o epocã dintre cele mai însemnate. Am vãzut marea miscare literarã ce începe la Bizant odatã cu domnia lui Leon VI Filosoful, el însusi un scriitor de talent, cu Photios, marea personalitate intelectualã a vremii'22'. Constantin VII Porphyrogene-tul fu apoi initiatorul marii activitãti care ne-a lãsat pretioase opere ale literaturii bizantine. Istoria înflori îndeosebi în aceastã perioadã. Pe lângã lucrãrile personale transmise sub numele împãratului, analizate la timpul sãu, Genesiosîsi scrise în aceastã epoca istoria sa, cronica cunoscutã sub numele de Continuarea lui Theophanes a fost compusã de asemenea în acest timp, povestind întâmplãrile de la 813-961. în secolul al X-lea au trãit cronicarii Symeon Magistros kai Logo-
633

thetes si Leon Grammaticus, precum si istoricul Leon Diaconus, foarte însemnat pentru cunoasterea domniilor glorioase ale lui Nikephoros Phokas si loan Tzi-miskes.
Genesios, la îndemnul lui Constantin VII, compune patru cãrti de istorie a împãratilor (BocaiAeicov): Leon V (813-820), Mihail II (820-829), Theophilos (829-842), Mihail III (842-867) si Basilios (867-886). în planul sãu, el trebuia sã trateze numai domniile celor patru, pânã la dinastia macedoneanã. Viata lui Basilios o expune pe scurt, la un loc cu a lui Mihail III si se înfãtiseazã ca o anexã a operei.
Symeon, magistros si logothetis, compuse o cronicã a cãrei povestire mergea probabil de la creatie pânã la moartea lui Romanos Lekapenos (948). A scris în primii ani ai domniei lui Nikephoros Phokas. Probabil este identic cu Symeon Metaphrastes.
Leon Grammaticus a scris o cronicã, mutilatã la început, începe de la Adam, urmeazã o istorie a iudeilor, a regilor babilonieni si persi, a lui Alexandru cel Mare, a Ptolemeilor pânã la Cleopatra, în sfârsit o istorie a romanilor si a împãratilor bizantini pânã la sfârsitul lui Romanos Lekapenos (948).
loan Kameniates, preot din Thessalonic, ne-a lãsat descrierea emotionantã a cuceririi acestui oras de cãtre piratii arabi în 904. în alte domenii ale literaturii, în literatura juridicã, epoca dinastiei macedonene desfãsurã o activitate dintre cele mai mari. E destul sã amintim opera legislativã a împãratilor acestei dinastii, începând cu Prochiron, Epanagoge si Anakatharsis ale lui Basilios I si sfârsind cu Basilika, marea colectie
634

publicatã de Leon VI si cu Cartea Prefectului, datatã sub aceeasi domnie.
Symeon Metaphrastes ne-a lãsat vestita colectie a Vietilor Sfintilor si tot din secolul al X-lea dateazã An~ thologia Palatina a lui Constantin Kephalas, culegere de mici poeme si epigrame din timpurile pãgâne si crestine, care face cea mai mare onoare delicatetii gustului literar al secolului al X-lea.
Suidas ne-a dat, în acelasi veac, vestitul sãu Lexic, monument al eruditiei bizantine, într-o epocã în care în vestul Europei stãpânea completa decadentã.
Patriarhul Nikolaos Mystikos ne-a lãsat epigrame, poezii de ocazie, imnuri religioase de mare interes pentru întelegerea epocii, în sfârsit, mentionãm pe Christophoros din Mytilene, autor fecund din prima jumãtate a secolului al Xl-lea, cunoscut tot mai mult în vremea din urmã prin poemele sale, în versuri iambice în mare parte, scrise într-un stil plin de gratie.
Vestitul poem Digenis Akritas, adevãratã epopee bizantinã, s-a nãscut, cum a arãtat în ultimii ani Henri Gregoire, în acest veac de lupte aprige cu arabii, în regiunile Eufratului, în legãturã cu epopeea arabã.
Am vãzut apoi reorganizarea Universitãtii din Con-stantinopol sub Monomachos, care strânse în jurul ei cele mai de seamã personalitãti ale timpului: Psellos, Xiphilinos, Mauropus, dându-i învãtãmântului o strãlucire si un prestigiu care pãtrunserã departe de hotarele imperiului.
Iar în istoria anei bizantine, epoca dinastiei macedonene e socotitã pe drept cuvânt a doua perioadã de aur a artei. Constantinopolul fu centrul artistic principal al imperiului. E destul sã reamintim în aceastã pri-
635
NICOLAE   BANESCU
vintã constructiile lui Basilios I, Nea (Ekklesia), ce rivaliza, prin splendoarea decoratiunii, cu Sfânta Sofia si palatul Kainurgion, cu sãli de o bogãtie uimitoare si împodobite cu mozaicuri care reprezentau, afarã de familia imperialã, într-o serie de tablouri istorice, isprãvile herculeene ale împãratului, marile lui biruinte. El restaura si împodobi de asemenea Sfânta Sofia si Sfintii Apostoli. Provinciile îsi avurã si ele partea lor la aceastã operã de strãlucire artisticã. Biserica din Skri-pu, în Beotia (874); bisericile din Athos, Lavra, Iviron, Vatopedi, datând din acea epocã, Sfântul Luca din Phocida (începutul secolului al Xl-lea), biserica mãnãstirii Daphni în Attica (finele secolului al Xl-lea), Nea Moni din Chios (jumãtatea secolului al Xl-lea); bisericile din Cappadocia, tãiate în stâncã si semnalate de curând de G. de Jerphanion, ne aratã prin frescele lor înflorirea uimitoare de care se bucurã arta bizantinã sub aceastã mare dinastie37.
Miniatura se distinge de asemenea; e vestit în aceastã privintã Menologiul lui Basilios al II-lea (la Vatican).
Elemente noi se adaugã artei în aceastã epocã. Arta e plinã de amintiri clasice, la care se adaugã acum, în
57 Cappadocia e una dintre pãrtile Asiei Mici în care crestinismul si arta crestinã s-au dezvoltat de timpuriu si mai strãlucit. Asezãrile monastice s-au înmultit acolo repede. Pretutindeni s-au scobit în stâncã biserici subterane, capele funerare, cu peretii acoperiti de picturi, multe bine pãstrate pânã azi si datând, cele mai multe, din secolele X—XI. Ciclul evanghelic e reprezentat pe larg. Aceste fresce au un caracter popular, artistii care le-au executat fiind mediocri, fãrã talent, tonurile lor sunt putine. Au avut
636

contact cu arta arabã, gustul ornamentatiei pure. Pe urma iconoclasmului, pictura istoricã luase un loc de onoare, subiectele agreate acum le aflãm în toatã strãlucirea în palatul Kainourgion. Se creazã o iconografie nouã, fixatã de canoanele Sinodului din 787, în care costumele si portretele sunt împrumutate din mediul contemporan; alãturi de influenta clasicã, se accentueazã o cãutare a expresiei, a realitãtii.
însã modele de o mare frumusete si sunt mãrturiile aproape unice ale picturilor bizantine din epoca macedoneanã, reflectând arta mare din trecut (la Sonagi, Tokali Kilisse). {Le millenaire du Mont Athos, 963-1963, 3 voi., Paris-Chevetogne,1963-1964; colectia „Archives de PAthos", în care au fost editate actele mai multor mãnãstiri athonite; TIB, I, 141 si urm., 205 si urm.; TIB, II; Nicole Thierry, Nouvelles eglises rupestres de Cappadoce, Paris, 1963; L. Rodley, Cave Monasteries of Byzantine Cappadocia, Cambridge, 1985].
637
LUPTA PENTRU PUTERE ÎNTRE ARISTOCRAtIA CIVILÃ sI CEA MILITARÃ
1. Mihail Stratiotikos (1056-1057)
E cunoscut, în seria împãratilor bizantini, sub numele de Mihail VI. El se trãgea din vestita familie Bringas si era un om în vârstã, total lipsit de energie si de priceperea de a conduce. Ridicarea sa pe tronul imperiului se fãcuse numai dupã ce jurase sã nu facã nimic împotriva vointei ministrilor si eunucilor atotputernici ai Theodorei. El n-avea prin urmare decât înfãtisarea si numele domniei, în realitate puterea se afla în mâna consilierilor sãi (a%fj|j.cx ja.6vov Kcd 6vojj.cc if\q pacnA-etag, afirmã Kedrenos)38.
Domnia aceasta fu, ca si aceea a Theodorei, o reactie împotriva puternicei aristocratii militare, în administratia imperiului se dãdu un loc tot mai mare birocratiei civile.
Dupã moartea împãratului Basilios, fratele sãu Constantin (1025-1028) îi înlãturase pe multi dintre imperiali si pusese administratia în mâinile unei serii de functionari alesi dintre tovarãsii sãi de petrecere, eunuci si strãini. De atunci, afacerile publice se aflarã în mâinile functionarilor palatului, care capãtã o situatie predominantã pânã cãtre sfârsitul secolului al Xl-lea. Douã clase erau deopotrivã dusmane acestui sistem de guvernare: capii familiilor aristocratice si sefii militari, care erau exclusi de la guvern.
Ministrii au putut sã ducã aceastã politicã hotãrât antimilitarã pentru cã o mare parte de timp imperiul nu mai avea sã se teamã de atacurile vecinilor, iar când acestia deveneau amenintãtori, autoritatea cen-
38 Kedrenos, ed. Bonn, p. 6l2.       •>.;•••       'i. •••>':"•.)
641

trãia prefera sã cumpere pacea mai degrabã decât sã înfrunte riscurile unui rãzboi, care putea sã mãreascã prestigiul si popularitatea unor sefi militari.
Generalii, iesiti în mare parte din nobilimea Asiei Mici, a cãror putere sporise prin rãzboiul cu musulmanii, suportarã multi ani acea rea vointã a Curtii fatã de ei. Motivul acestei tãceri îndelungate trebuie gãsit în ideea legitimitãtii dinastice, care se înfipsese adânc în suflete. Populatia Constantinopolului era adânc legatã de familia macedoneanã: pentru cã împãrãteasa Zoe era mostenitoarea legitimã a acestei familii, ea a putut pune succesiv puterea supremã în mâinile a trei soti (Romanos Argyros, Mihail Paphlagonianul, Constantin IX Monomachos) si ale unui fiu adoptiv, Mihail V Ka-laphates. Când acesta a încercat sã o expulzeze pe împãrãteasã, pe strãzile Capitalei izbucni revolutia si nu se linisti pânã când mostenitoarea legitimã nu a fost readusã pe tron. Acest sentiment fãcea anevoioasã pentru sefii militari o încercare de revoltã.
în timpul domniei scurte a Theodorei, influenta functionarilor palatului ajunse si mai mare, si cu ea teama cã armata va ajunge prea puternicã. Pe când era într-o expeditie, Isaac Comnenul primi scrisori de la Curte, poruncindu-i sã se opreascã si recomandân-du-i sã fie atent fatã de aroganta unei armate victorioase. Viitorul împãrat, pe atunci comandant sef al scholelor Orientului, adicã al trupelor din Asia, fu lipsit de comandã de sfãtuitorii bãnuitori ai împãrãtesei.
Mihail Stratiotikos, înainte de alegere, se legã prin jurãmânt solemn de a nu face nimic împotriva vointei si consiliilor ministrilor si celorlalti sfãtuitori ai împãrãtesei. Noul împãrat nu întârzie a se face impopular prin mãsurile sale nefericite si a ridica asuprã-i
642

pe dusmanii puternici, printre care se numãra si patriarhul Kerularios. Prestigiul acestuia crescuse enorm dupã evenimentele din 1054. El visa acum sã punã statul sub jugul Bisericii, în jurul sãu se strânserã, mânati de interese comune, clerul si cãlugãrii. Theodora îl tinuse deoparte de afacerile statului, Mihail VI si consilierii sãi continuatã a-1 exclude de la conducerea treburilor statului. El cãutã deci prilejul de a-si impune autoritatea.
Numãrul numultumitilor fu sporit de oameni din clasa senatorialã, exclusi de asemenea de la posturile financiare atât de rentabile, rezervate numai functionarilor de profesie. Dar atitudinea anti-militarã a împãratului si a consilierilor sãi dezlãntui mai ales catastrofa, în care puterea lor se nãrui.
Sprijiniti în secret de Kerularios, generalii se adunã la Sfânta Sofia, oferã coroana lui Katakalon Kekaume-nos, care îl indicã pe Isaac Comnenul. Conspiratorii trec apoi în Asia.
Isaac este încoronat la l septembrie 1057. Avea pe atunci vreo 50 de ani si era cãsãtorit cu Ecaterina, fiica lui loan Vladislav.
Evenimente externe furã putine: atacul turcilor la Melitene si Sebasteia, progresele normanzilor în Italia, un atac al ungurilor, o invazie a pecenegilor, care ceru prezenta împãratului la Dunãre (1059).
Domnia lui fu o reactie contra domniilor anterioare.
Tezaurul era sleit: luã mãsuri financiare care stârnirã indignarea publicã, încasarea impozitelor fu executatã cu rigoare, subventiile unor posturi oficiale furã desfiintate, donatiile ultimilor împãrati examinate din nou si decretate mai multe confiscãri. Mãnãstirile au fost lipsite de o bunã parte a proprietãtilor lor. Lovirea
643
NICOLAE   BANESCU
atâtor interese îl fãcu pe împãrat impopular. Nemultumitii îsi aflarâ un cap în patriarh.
Principalii sefi militari furã si acum, ca în vremea lui Monomachos si a Theodorei, scosi din înaltele comandamente ale imperiului. Cel mai ilustru dintre ei, cel mai popular prin meritele sale era viteazul Kata-kalon Kekaumenos, acum ducele Antiochiei. Mihail VI îi luã aceastã comandã pentru a o da vãrului sãu, Mihail Uranos. Celebrul Herve (Hervaeus) sau, cum îi zic cronicarii bizantini, Ervevios „Francopulos" CEppepiog 6 OpocyyoTtcoXcx;), care se distinsese în serviciul imperiului în Sicilia, sub Maniakes, si apoi în Bulgaria, ceru sã fie ridicat la rangul de magistros, pentru care socotea cã are destule merite, împãratul îi refuzã cererea, tratându-1 cu dispret. El se retrase atunci, furios, în domeniile sale din Armenia si împreunã cu 300 dintre compatriotii sãi pãrãsi serviciul imperiului si trecu în Media, la dusmani, de unde, împreunã cu seful turc din aceste pãrti, avea sã nãvãleascã în tinuturile bizantine de frontierã.
Armata era tratatã cu aceeasi indiferentã ca si generalii sãi. Mãrinimia împãratului, care se revãrsa din belsug asupra poporului si functionarilor, nu se întindea niciodatã asupra soldatilor.
Atitudinea aceasta ostilã, întretinutã de consilierii intimi ai împãratului, stârni nemultumirea tuturor sefilor militari, care se hotãrârã a face o interventie colectivã energicã pe lângã împãrat. Cu prilejul sãrbãtorii Pastilor din 1057, când se obisnuia sã se împartã daruri poporului, functionarilor si armatei, o multime din rândul marilor generali ai Asiei, printre care se aflau Mihail Burtzes, Constantin si loan Ducas, venirã din cele mai îndepãrtate theme la Constantinopol. în
644

fruntea lor se aflau gloriosul Katakalon Kekaumenos si Isaac Comnenos, cunoscutul magistros dizgratiat de Theodora. împãratul îi primi într-o audientã. Cedre-nus39 ne-a înregistrat scena întrevederii lor cu împãratul. Acesta aflã pentru ei cuvinte de laudã, numindu-i bravi si buni, „mai ales pe Kekaumenos, ca unul care nu prin numele familiei, nici prin favoarea cuiva se ridicase la demnitatea ce o avea, ci prin propriile sale fapte strãlucite". Dar, adresându-le aceste mãgulitoare elogii, suveranul nu rãspunse cererilor formulate de generali.
Afirmând cã a fost martor ocular la aceastã întrevedere, Psellos40 descrie reprosurile fãcute de împãrat lui Isaac Comnenul cu acel prilej.
Când Katakalon si Comnenos cerurã pentru meritele lor sã fie înãltati Ia rangul de proedroi, Stratiotikos nu numai cã nu a admis acest lucru, dar, dupã câte ne spune Psellos, îi jigni prin violente mustrãri. O nouã audientã fu solicitatã, iar împãratul, rãu sfãtuit, le-o refuzã.
sefii militari se retraserã mâniosi, înainte de a pãrãsi Capitala, ei conspirarã împreunã cu patriarhul Kerula-rios, hotãrând rãsturnarea incapabilului Mihail VI. Sfãtuindu-se asupra celui ce trebuia impus ca basileus, privirile unanime se oprirã asupra lui Kekaumenos, „superior celorlalti prin vârstã, prin bãrbãtie si experientã". Viteazul n-avea însã aceastã ambitie, îsi dãdea poate seama cã originea sa modestã putea fi o piedicã
59 Ibidem, II, 615.
40 M. Psellos, Chronographie, ed. Renauld, p. 84. [=M. Psellos, Cronografia. Un veac de istorie bizantinã(976-1077), Traducere de Radu Alexandrescu, Cuvânt înainte si note de Nicolae-Serban Tanasoca, Iasi, Ed. Polirom, 1998, p. 144 si urm].
645
NICOLAE   BÂNESCU
la aceastã mãrire. La aceastã propunere, el se ridicã deci între colegii sãi, le tãie scurt vorba si îl desemnã pe Isaac Comnenul a cãrui familie, bogatã si puternicã, era de multã vreme în serviciul imperiului. Keka-umenos îi determinã pe toti sã-1 recunoascã pe acesta si generalii se retrag fiecare în provincia sa. Nikepho-ros Bryennios, comandantul trupelor macedonene care se aflau în Cappadocia, fu atras în acest complot. Imprudenta acestuia grãbi mersul evenimentelor.
Venind de la Constantinopol, însotit de loan Opsa-ras, plãtitorul trupelor sale, în thema Anatolikon, puse sã se plãteascã solda si ceru sã se mai dea soldatilor o platã suplimentarã. Opsaras se opuse si atunci Bryennios îl aruncã în lanturi si-1 aresta, confiscând tezaurul armatei si distribuind soldatilor plata suplimentarã.
în fata acestui act, patriciul Lykanthes, strategul themei Anatolikon, credincios împãratului, îl surprinde, cu trupele sale, pe Bryennios, îl aruncã în fiare si-1 predã lui Opsaras, care fusese eliberat. Acesta îl orbeste si-1 trimite, ca vinovat, la Constantinopol.
întâmplarea aceasta îi sili pe generali sã actioneze energic. Temându-se ca nu cumva Bryennios, constrâns fiind, sã-i denunte, capii rebeli principali, care se aflau atunci în tema Anatolikon - Romanos Skle-ros, Nikephoros Botaneiates, fiii lui Basilios Argyros -îsi adunã contingentele si pornesc în Paphlagonia, pentru a-1 gãsi pe Isaac Comnenos, retras în domeniile sale de la Kastamon. în câmpia Gunaria, din Paphlagonia, Isaac Comnenos fu proclamat, în ziua de 8 iunie 1057, basileus. Katakalon aduce, în luna urmãtoare, numeroasele sale contingente din regiunile în-
646

depãrtate ale Armeniei si trupele de mercenari normanzi si rusi câstigate pentru cauza revolutionarilor.
Toate aceste forte pornesc apoi îndatã cãtre Con-stantinopol. Niceea cade fãrã luptã în mâinile rebelilor, împãratul îsi adunã în grabã trupele disponibile, sub comanda eunucului Theodoros si a lui Aaron, ducele de origine bulgarã, cumnatul lui Comnenos. Armata imperialã trece Bosforul pentru a se împotrivi rãsculatilor, în fata Niceei, la locul numit Hades, se dãdu în ziua de 20 august lupta decisivã. Dupã o încãierare sângeroasã, Comnenos rãmase biruitor.
Stratiotikos încearcã atunci o întelegere cu rebelul. O ambasadã din care, împreunã cu Psellos, fãceau parte si cunoscutul Constantin Lichudes si prudentul proedros Theodoros Alopos fu trimisã în tabãra lui Comnenos. Toti erau însã partizanii miscãrii si Stratiotikos nu bãnuia farsa ce aveau sã o joace pe socoteala sa. Ei îi duceau rãzvrãtitului cuvântul de pace al bãtrânului împãrat si hotãrârea sa de a-1 proclama caesar, pentru a-i urma în Scaun.
în ziua de 25 august, ambasada venea în tabãra biruitorului si era primitã a doua zi în audientã solemnã.
Dupã discursul tinut de Psellos si predarea scrisorii lui Stratiotikos, Isaac Comnenos ia ambasada deoparte si îi ia jurãmântul cã va comunica împãratului ceea ce îi încredinteazã ca secretul sãu. Le spuse ambasadorilor cã nu se gândeste pentru moment la puterea imperialã, cã se multumeste cu rangul de caesar. împãratul sã-i trimitã alte scrisori, în care sã-1 asigure cã nu va ceda imperiul altuia când va fi sã iasã din viatã si cã va respecta toate favorurile pe care Comnenul le-a acordat tovarãsilor lui de revoltã. Apoi sã-i acorde o parte din puterile im-
647

periale, pentru a putea sã-si rãsplãteascã prietenii prin demnitãti civile si comenzi militare.
Când ambasada se duse la împãrat, acesta la rândul sãu declarã Comnenului cã are de gând sã-i confere chiar puterea imperialã, dar nu acum, ca sã nu-si creeze dificultãti, temându-se de senat si de popor, ci dupã oarecare trecere de vreme.
Ambasada trecu din nou Bosforul, ducând scrisoarea împãratului în acest sens; Comnenul se arãtã multumit de rãspunsul primit. A doua zi, ea trebuia sã plece înapoi, ca sã anunte împãratului cã rebelul în toatã încrederea se preparã a veni lângã el. Dar seara, câtiva aleargã din tabãrã la cortul împãratului, anuntând Comnenului cã împãratul a fost depus la Constan-tinopol. Alti negustori vin apoi mereu, unii dupã altii, întãrind aceastã veste. Un om de încredere sosi apoi, care confirmã întru totul revolutia stârnitã la Constantinopol si depunerea lui Stratio-tikos, care îmbrãcase haina de cãlugãr. Trirema imperialã era gata sã vinã sã-1 îmbrace pe noul împãrat.
în noaptea aceea, Psellos petrecu momente de groazã, temându-se sã nu fie ucis pentru cuvântarea lui îndrãzneatã. Dar mare fu mirarea lui când a doua zi împãratul îl cheamã lângã dânsul, întretinându-se împreunã si consultându-1 asupra mijloacelor de a exercita cât mai bine puterea.
„Mi se pare, filosofule, putin sigurã aceastã fericire si nu stiu dacã va avea un sfârsit norocos." „Vrednic de un filosof este rationamentul tãu - rãspunse Psellos - si nu totdeauna începuturile norocoase au un sfârsit nefericit... Dacã, conchide el, exaltat de aceste splendori, în sufletul tãu, îti vei schimba spiritul filosofic, îndatã justitia se va ridica mai viu împotriva ta; dacã nu, sã ai bune sperante, cã divinitatea nu e geloasã de cele ce ne dã, dar pentru multi si adesea ea a dus de-a dreptul mersul strãlucirii..." îi cere sã înceapã cu el practica virtutii, sã uite câte i-a spus în cuvântarea sa. împãratul rãspunde cã i-au plãcut mai mult acele cuvinte care-1 insultau decât mãgulirile ele acum: „si te fac cel dintâi dintre prietenii mei si te cinstesc de-acum cu rangul de proedros si te numesc senator.'""
41  Psellos,  Cbronogr. XXXII-XXXVII,  ed. Renauld, p.   110, -ed.cit. în limba românã, p. 1591
648

Comnenos se prefãcu a primi propunerile si trimise rãspunsul sãu, formulând conditiile. Ambasada se întoarse apoi cu acest rãspuns la Constantinopol, unde puse la cale, cu partizanii si cu patriarhul Kerularios, revolutia în oras. Ea îi duse din nou rebelului, în noaptea de 29-30 august, concesiunile primite de Stra-tiotikos. A doua zi, în Constantinopol izbucni revolutia. Aceastã miscare a fost condusã de Kerularios, numãrându-i în rândurile ei pe cei rnai de seamã demnitari si membri ai Senatului, împãratul fu obligat sã abdice si sã îmbrace rasa de cãlugãr, iar Comnenos fu proclamat basileus în locul sãu[23i.
Katakalon Kekaumenos, înãltat la rangul de kuro-palates, trecu cel dintâi strâmtoarea pentru a lua în stãpânire palatul imperial.
Isaac Comnenos trecu a doua zi Bosforul, însotit de aclamatiile furtunoase ale multimii si, în seara acestei ultime zile de august a anului 1057, îsi fãcu intrarea în Capitala imperiului. La l septembrie, ziua Anului Nou la Bizant, el fu încoronat în biserica Sfintei Sofii. Triumful sãu însemna biruinta aristocratiei militare si feudale asupra birocratiei civile.
Isaac Comnenos este cel care a pus temeliile mãririi glorioasei familii a Comnenilor.
Familia era originarã, dupã mãrturia cronicarilor bizantini, din satul Comne, de pe valea Tungei, aproape de Adrianopol. Ea a obtinut mai târziu însemnate posesiuni în districtul Kastamon, în Asia Micã, iar aceste posesiuni le-au asigurat Comnenilor un loc de frunte în aristocratia Asiei Mici.
Numele Comnenilor îsi face pentru prima oarã aparitia în istoriografia bizantinã în timpul domniei lui Basilios II (976-1025). Cronicarii mentioneazã douã personalitãti cu acest nume: Nike-phoros, guvernator de Vaspurakan (districtul de Van), si Manuel.
649

Cel din urmã, servitorul si prietenul lui Basilios, e pomenit adesea sub numele de Erotikos. El lãsã doi fii, pe Isaac si loan, dintre care cel dintâi avea sã aducã înãltarea familiei.
2. Isaac Comnenos (1057-1059)
Noul împãrat se dovedi un om de mare energie. El îsi dãdu toatã silinta sã opreascã decãderea imperiului. Tatãl sãu, Manuel Erotikos Comnenos, fusese un ofiter favorit al marelui Basilios II si se ilustrase în apãrarea Niceei împotriva rebelului Bardas Skleros. Dupã moartea sa, împãratul îi luase sub protectia lui pe cei doi copii minori, Isaac si loan; acestia primirã o bunã educatie în mãnãstirea Studios. Isaac îsi începu cariera publicã în serviciul gãrzii imperiale si se pregãti sub ochii severi ai marelui împãrat, de la care mosteni, poate, odatã cu alese însusiri, si ceva din caracterul sãu neînduplecat. Basilios îl cãsãtori cu Ecate-rina, fiica tarului Vladislav.
Trebuia ca partizanii care-1 ridicaserã pe tron sã primeascã demnitãtile"ele frunte ale imperiului. Isaac fu însã destul de prudent pentru a-i expedia în provincii, spre a-si pãstra întreaga libertate în conducerea administratiei centrale a imperiului.
Finantele se aflau atunci într-o stare deplorablã. Cheltuielile nesocotite ale urmasilor lui Basilios II sleiserã tezaurul. Sume imense fuseserã risipite în sinecure pentru favoriti, cu donatii cãtre mãnãstiri si constructii, în strãlucirile nemãsurate ale Curtii. Fãrã a se teme de impopularitatea care însoteste de obicei mãsurile radicale, Isaac Comnenos procedã cu multã energie la opera de refacere a finantelor. El suprimã
650

sinecurele, desfiinta pensiunile acordate nobililor, senatorilor, reduse veniturile mãnãstirilor la strictul necesar si micsorã cheltuielile Curtii.
Lucrul acesta stârni, dupã mãrturisirea lui Psellos, nemultumiri. Istoricul îi imputã mãsurile radicale; dacã ar fi procedat progresiv, ar fi îndreptat rãul încetul cu încetul si ar fi reusit mai bine. Când Dumnezeu a fãcut lumea în sase zile, Isaac Comnenul socotea cã n-a fãcut nimic dacã nu o fãcea într-o singurã zi.
Dupã ce încercase sã potoleascã dispozitiile turbulente ale intrigantului patriarh Kerularios, care devenise tot mai insolent, împãratul nu se sfii în cele din urmã a-1 depune, ridicând în locu-i un nou patriarh. Pentru a evita o miscare a populatiei în favoarea capului Bisericii, el asteptã un prilej potrivit si când patriarhul, în noiembrie 1058, slujea într-o mãnãstire din afara zidurilor orasului, fu ridicat de o trupã a gãrzii imperiale, îmbarcat la Blachernae si surghiunit în insula Proconnesos, de unde fu dus apoi în insula Im-bros. în întelegere cu mitropolitii pe care-i avea de partea sa, împãratul îi ceru apoi sã abdice, pentru ca sã nu adune Sinodul sã-1 condamne, ceea ce Kerularios refuzã hotãrât, în curând însã acesta moare si atunci Isaac a putut ridica un nou patriarh în fruntea Bisericii. Alegerea sa cãzu asupra lui Lichudes, vestitul ministru din vremea lui Constantin Monomachos, un om luminat, a cãrui reputatie impuse aceastã alegere tuturor.
Isaac a fost un împãrat energic. Psellos a înfãtisat cu elogii atitudinea sa hotãrâtã în conducerea afacerilor civile si militare. Din prima zi, înainte de a-si scutura praful din luptã si de a-si schimba
651

hainele, dupã expresia coloratã a istoricului, se apucã de lucru, închinându-si restul zilei si toatã noaptea grijilor statului.
Mai întâi, temându-se ca multimea ostilor îngrãmãdite în Capitalã sã nu se dedea la excese, prima sa grijã a fost ca, dându-le onorurile cuvenite, sã le trimitã în locurile lor, în provincie, sã se odihneascã, pentru a se întâlni iarãsi ca sã lupte cu împãratul împotriva barbarilor. Era scurt la vorbã si-si întregea gândul prin gesturi. Pe monedele de aur el apare într-o atitudine de soldat, cu sabia în mânã42.
El a întreprins cu multã autoritate restabilirea ordinii statului. Finantele, secãtuite mai înainte, au fost refãcute fãrã crutare, în mãsurile pe care le-a luat, împãratul a procedat în mod radical si Psellos îi face din aceasta o vinã. Dacã ar fi procedat, zice el, ca în celelalte, încet si ar fi dus treptat statul la propãsire, ar fi fost întru totul încoronat de laude. El voi însã sã îmbrãtiseze dintr-o-datã totul, sã extermine rãul dintr-o loviturã. si pe când Dumnezeu a creat lumea în sase zile, adãugã Psellos, acest împãrat, dacã nu fãcea totul în aceeasi zi, q socotea un lucru de nesuferit. Nimic nu-1 putea opri în pornirea sa, nici sfatul cel mai bun, nici teama de viitor, nici ura lumii. „Dacã un frâu 1-ar fi retinut, el ar fi cucerit pe rând tot pãmântul, ar fi fost încoronat de toate biruintele si nici unul dintre împãratii precedenti n-ar fi rivalizat cu el" (.Cbronograpbie, ed. Renauld, p. 121).
Mãsurile sale aduserã atingere multor interese si-1 fãcurã impopular. Nemultumitii îsi gãsirã un sef în Kerularios. împãratul acordase imunitate administratiei financiare a Sfintei Sofii43; patriarhul, nemultumit cu atâta, urmãrea gândul de a uni în mâinile sale puterea spiritualã si cea temporalã. El încercã a se amesteca în afacerile statului si nu se sfia a încãlta coturnii de purpurã.
42  Vezi Attal., p. 461 [P. Grierson, Byzantine Coins, Londra, 1982, nr. 919; E. Stãnescu, Les reformes d'Isaac Comnene, RESEE, 4(1966), p. 35-69; J. Shepard, Isaac Comnenus'Coronation Day, BS1 38 (1977), p. 22-30].
43 Care fusese pânã atunci privilegiul împãratului. Ostrogorsky (Geschichte des byz. Staates), pretinde cã Isaac îsi luase în acelasi
652

Isaac Comnenul nu era omul care sã îngãduie sã-i fie încãlcate atributiile. El întelese cã-si riscã tronul dacã nu-1 înlãturã pe Kerularios. Arestarea acestuia ar fi fost o imprudentã, cãci patriarhul era popular, iar în Capitalã existau multe persoane ostile împãratului. De aceea asteptã pânã când Kerularios merse la o mãnãstire a Celor nouã Ordine si puse gãrzile sã-1 ridice si sã-1 transporte în Proconnesus, de unde fu dus la Imbros. Desi exilat, Kerularios era încã patriarh legal. Se putea produce o ridicare a populatiei Constantinopolului în favoarea sa. Comnenul se sili a-1 face sã abdice. Nu reusi, iar Mihail rãmase neclintit. Isaac se hotãrî atunci a-1 depune. Psellos fu însãrcinat cu redactarea actului de acuzatie, care avea sã fie citit la un Sinod adunat într-un oras din Thracia. Patriarhul era acuzat de ereziile de elenism si chaldeism, de tiranie, sacrilegiu si de nevrednicie pentru locul sãu. Kerularios nu apãru niciodatã înaintea judecãtorilor sãi, pentru cã muri în drum cãtre Madytai. împãratul se simti atunci scãpat de un mare dusman. Comnenul se arãtã foarte respectuos fatã de defunctul patriarh, plânse la mormântul sãu, cerându-si iertare pentru mãsurile riguroase pe care le luase împotriva lui. în februarie 1059, în locul lui Kerularios fu ales Constantin Lichudes.
Putin dupã aceastã biruintã asupra patriarhului, împãratul depuse puterea în împrejurãri care au rãmas întotdeauna pline de mister.
Actiunea militarã. La începutul anului 1059, Isaac a iesit în fruntea armatelor pentru a-i respinge pe unguri, care nãvãliserã pe teritoriul imperiului. Ajuns la Sardica, ungurii fugiserã si el îi aflã pe ambasadorii lor acolo si le acordã pacea, în cursul verii, se duse la Dunãre, împotriva pecenegilor, care trecuserã fluviul. Expeditia se terminã cu bine si împãratul se grãbi sã se întoarcã
timp angajamentul de a nu se amesteca în viata Bisericii, astfel încât patriarhul conducea Biserica, împãratul, statul, si cã aceasta a fost ridicarea puterii Bisericii la cel mai mare grad. Afirmatia sa nu este documentatã însã. Cf. Dolger, Regesten, anul 1059, aratã cã nu e vorba în realitate de altceva decât de administrarea Sfintei Sofii.
653
NICOLAE   BANESCU
la Constantinopol, din pricina zvonului fals al atacului turcilor în Asia Micã.
în noiembrie, dupã o vânãtoare, se îmbolnãvi.
în primãvara anului 1059, o invazie a ungurilor îl sili pe Isaac sã porneascã în fruntea armatelor cãtre frontiera de nord. Când ajunse la Triaditza, nãvãlitorii se retraserã si cerurã pacea, în varã, pecenegii trec Dunãrea si împãratul iese împotriva lor, fugãrindu-i. Unul singur dintre capii pecenegilor, cu numele Selte, se opune, dar e biruit îndatã.
Nu mult dupã întoarcerea sa din aceastã norocoasã expeditie, Isaac Comnenos se îmbolnãveste grav, dupã o vânãtoare si depune coroana, în împrejurãri rãmase misterioase, împãratul s-a îmbolnãvit de o pleurezie, dupã câte afirmã Psellos. Skylitzes înregistreazã însã în aceastã privintã opinia popularã, care dã acestei boli o origine misterioasã. La o vânãtoare, în Lydia, la sud de Ephesos, nu departe de tãrm, împãratul dã de un mistret înfricosãtor. El dã pinteni calului si se repede asupra mistretului. Acesta se aruncã însã în mare si dispare. O luminã se aprinse ca un fulger si împãratul fu gãsit în nesimtire, cãzut de pe cal. Ridicat, el fu adus într-o barcã la Constantinopol, unde zãcu greu; asteptându-si moartea, abdicã în favoarea lui Constantin Ducas si se cãlugãri, retrãgându-se în mãnãstirea Studios, unde moare la scurtã vreme.
împãratul era mare iubitor de vânãtoare. Psellos ne descrie pasiunea lui pentru acest sport, îi plãcea si vânãtoarea cu câinii si cea cu soimii. tinea mai ales sã vâneze cocori, pe care îi do-bora din înãltime.
654

într-o zi, la o astfel de vânãtoare, tot aruncând sulitele cu dreapta, cãpãtã o rãcealã la coaste. Seara cãzu bolnav de febrã. Un medic fu chemat si Psellos însusi îi pipãi pulsul - el era cunoscãtor si în medicinã. Filosoful ne mãrturiseste cã a avut impresia cã e ceva serios, împotriva pãrerii medicului. Dupã trei zile, febra se agrava. Când se mai potoli, împãratul se gândi sã se întoarcã la palat.
Se îmbarcã pe trirema imperialã si debarcã la Blachernae. Psellos ne spune cã pânã seara târziu a fost retinut la patul bolnavului, care pãrea bine dispus si le-a vorbit tot timpul, povestind cuvinte de-ale Bulgaroctonului. A doua zi dimineata, pe când filosoful se grãbea sã meargã mai devreme la împãrat, se întâlni în usã cu cineva care-i dãdu vestea cã plãmântul împãratului e atins si cã acesta suflã greu. Consternat, Psellos aleargã lângã împãrat, îi cercetã pulsul si constatã criza supremã.
O mare emotie îi cuprinse atunci pe toti. împãrãteasa (Ecate-rina), fiica lor (Mãria), un nepot erau în jurul patului, plângând si apelând la împãrat sã se transporte în Marele Pãtat, pentru a lua mãsurile necesare ca familia sã nu-si piardã situatia, împãratul se hotãrî, se ridicã, asa slab cum era, fãrã sã fie sprijinit, încalecã singur si strãbãtu orasul. Acolo, în palat, împãrãteasa se jelea si fiica sa de asemenea.
Isaac luã hotãrârea sã se retragã în mãnãstire, pregãtindu-se pentru viata mai bunã. Zadarnic încercã împãrãteasa a-1 întoarce de la aceastã hotãrâre, invocând soarta lor tristã dacã le pãrãseste, primejdia de a fi alungate din palat, dacã împãratul nu va mai fi acolo. La un moment dat, împãrãteasa îl apostrofeazã pe Psellos, socotind cã el i-a sugerat aceastã idee împãratului. Dar Psellos îl face pe acesta sã se explice, pentru a-1 dezvinovãti.
în cele din urmã, vãzând cã totul e zadarnic, împãrãteasa îi cere ca mãcar sã desemneze ca succesor un om de inimã, care sã-i pãstreze lui onoarea ce i se datoreazã cât timp va trãi si care sã fie pentru ea ceea ce trebuie sã fie un fiu. împãratul îl cheamã atunci pe Constantin Ducas si-i încredinteazã ca celui mai vrednic imperiul, pe sotia si pe fiica sa, pe fratele si pe nepotul sãu, recomandându-i sã aibã grijã de ei. Toti cei din jurul sãu aclamã acest gest. Dar atributele imperiale Isaac nu i le cedeazã lui
655
NICOLAE   BANESCU
Ducas. Câtva timp în urmã, Comnenul îsi recapãtã fortele si sovãia acum în hotãrârea ce luase. Ducas se adreseazã atunci lui Psellos, prietenul sãu vechi. Acesta, într-un moment când o crizã nouã ameninta viata împãratului si nimeni, zice Psellos, nu îndrãznea sã-1 împodobeascã pe Constantin cu însemnele puterii imperiale, filosoful, cu asentimentul membrilor Senatului, îl asazã pe tron, îi pune în picioare sandalele de purpurã si demnitarii sunt prezentati apoi spre a-i aduce omagiul cuvenit unui basileus.
Era searã când se petrecea aceasta. Timpul trecând si Isaac disperând complet de imperiu si de viatã, pune sã i se tundã pãrul, îmbracã rasa de cãlugãr. Peste noapte, accesul calmân-du-se, recunoscând locurile în care se afla si nemainãdãjduind nimic, dupã ce 1-a vãzut pe cel proclamat împãrat si a confirmat cã tot ce s-a întâmplat a fost cu voia sa, pãrãseste palatul si se retrage în mãnãstirea Studios.
Sotia si fiica lui Isaac s-au retras si ele într-o mãnãstire.
3- Constantin X Ducas i   (25 decembrie 1059-21 mai 1067)
Noul suveran nu rãspunse asteptãrilor lui Isaac Cornnenos. El fusese un bun ministru de finante cât timp simtise asuprã-i mâna energicã a împãratului; pe tron însã, se conduse ca un avar si pedant. El luã o serie de mãsuri care avurã cele mai nenorocite urmãri pentru existenta imperiului. Domnia sa e o reactie a birocratiei civile împotriva militarismului, a Capitalei împotriva nobilimii provinciale care stãpânea înaltele comandamente militare si care-1 ridicase pe Isaac Comnenos în fruntea imperiului. Acum birocratia civilã cautã sã-si întãreascã pozitiile ca în vremea lui Constantin IX Monomachos, iar portile Senatului se deschid larg pentru burghezia de Constantinopol. Astfel, Senatul se democratizeazã întru totul.
656

Senatul îsi pierde caracterul de altãdatã. Cuvântul rãmâne încã, dar sensul sãu e altul decât cel vechi.
Dupã Basilios (sau Vasile) II, Curtea îsi schimbã iarãsi caracterul sãu militar cu existenta ceremonioasã de Palat, obisnuitã din secolul al X-lea. Dupã Mihail IV (f 1041), care iesi încã o datã în persoanã în fruntea armatei pentru a înãbusi o rãscoalã a bulgarilor, nici un împãrat, afarã de Isaac Comnenul, nu mai iesi în expeditie pânã la instaurarea dinastiei Comnenilor. împãratii cãutarã acum printr-o prefacere si lãrgire a Senatului sã-si facã o bazã mai sigurã a puterii lor.
Constantin X Dukas: democratizarea senatului. Odinioarã, intrarea în Senat fusese legatã de anumite conditii de origine si de familie,iar urcarea în clasele rangurilor, de o succesiune si vechime normalã, încã sub domnia lui Mihail V si a lui Constantin IX promovãrile se fãcurã în afarã de aceste rânduieli si în particular furã chemati în „Gerusia" „plebei". Odatã cu venirea la domnie a lui Constantin X Dukas (1059), portile se deschiserã larg pentru cei de jos; el democratiza complet Senatul. „Treptele demnitãtilor el le fãcu accesibile celor de jos, si barierele Senatului le dãrâmã" (Psellos, ed. Renauld, p. 245)'".
Domnia lui Constantin X Ducas reprezintã noul triumf al politicii pe care o înlãturase revolutia din 1057. Partidul civil ajunge iarãsi atotputernic (birocratia) si ia atitudine împotriva aristocratiei militare din provincii, care avea marile comandamente militare.
Birocratia civilã cãutã a-si întãri pozitiile. Pentru aceasta, Senatul (si trebuie sã întelegem clasa senatorialã, nobletea administratiei din care se recrutau mai ales functionarii) fu deschis larg elementelor din clasa de mijloc, din burghezia capitalei. Psellos spune cã pânã atunci clasa cetãtenilor obisnuiti si aceea a Senatului erau distincte, iar Constantin Dukas suprimã zidul ce le separa. Era o mare transformare, care fãcea intrarea claselor mijlo-
4/1 V. Cari Neumann, Die Weltstellung des byzant. Reiches vor den Kreuzziigen, Leipzig 1894, p. 78—79).          ;
657

cii în cadrele administrative. Partidul civil îsi întãri prin aceasta autoritatea si putu sã-si impunã ideile.
Economii mari se fac în bugetul militar, are loc reducerea salariilor generalilor, micsorarea efectivelor, care cad sub cifra normalã, pãrãsirea arsenalelor si cetãtilor ruinate.
Cariera militarã îsi pierdu vaza, ajunse ca ultima profesie, spune Skylitzes (ed. Bonn, p. 652).
Neîncrederea în generali fãcea sã se dea adesea comanda unor civili, neîncrederea în soldati fãcu sã se întretinã garnizoane slabe la frontiere.
Puterea militarã a imperiului e slãbitã total.
Dupã ce-i face un elogiu fãrã margini, filosoful e silit sã recunoascã starea de crizã în care a aruncat imperiul, situatia gravã în care se afla, atacat din toate pãrtile de dusmani:
Psellos, Constantin X, XVII: Vointa sa era de a hotãrî diferendele cu popoarele barbare nu prin rãzboaie, ci prin trimiteri de daruri si alte favoruri, ca sã nu cheltuiascã cea mai mare parte a tezaurului cu soldatii si ca sã-si asigure o viatã netulburatã.
XVIII: Marea lui gresealã a fost cã, dezorganizând partida militarã, puterea dusmanilor crescu si se îndreptã si mai mult împotriva noastrã. Psellos mãrturiseste cã tocmai aceasta a coborât imperiul si a schimbat lucrurile în mai rãu, desi el a încercat sã înlãture aceastã slãbiciune a împãratului, care era încãpãtânat si ireductibil în aceastã privintã.
Se introduc în rândurile senatorilor oameni de jos. Constantin X Ducas spori covârsitor aceste elemente în sânul Senatului, pentru a-si face partizani. Dupã aceea, el lãsã frâu liber Senatului, astfel democratizat, pentru a lovi în militarismul atotputernic. Armata fu redusã, trupele ce mai rãmâneau erau lãsate fãrã arme si material de rãzboi, reparatiile întãririlor la frontierele expuse pãrãsite, garnizoanele neplãtite.
658

Isaac Comnenos scosese din rândurile ostirii pe ofiterii care primeau plata fãrã a îndeplini vreun serviciu; Ducas îi rechemã si introduse încã în corpul ofiteresc o multime de civili, pentru a le crea venituri45.
Toate acestea slãbirã repede organizarea militarã a imperiului, tocmai în momentul când în Rãsãrit primejdia era mai mare. Turcii selgiucizi se aruncã, sub conducerea celui de-al doilea sultan, energicul Alp-Arslan, cu o deosebitã furie asupra tinuturilor Caucazului si Armeniei independente. Politica nefericitã a ultimilor împãrati bizantini fatã de aceastã tarã, silintele lor statornice de a aduce Biserica armeanã la unitatea crestinã a Bizantului usurarã în mare parte opera de cucerire a nãvãlitorilor.
Alp-Arslan, care administrase pânã acum în Chora-san, îsi întinde de astã datã puterea în paguba emirilor din Asia si a Fatimitilor pânã în Palestina, impunând pretutindeni sunnitismul ortodox, în 1063, el nãvãli în bogatele tinuturi ale Iberiei si Armeniei de Nord, prefãcându-le, dupã obiceiul turcilor, în pustiu. El atacã apoi Ani, capitala Armeniei, apãratã de o garnizoanã bizantinã sub comanda lui Bagrat, general armean aflat în serviciul Bizantului. Pozitia orasului era tare si fortificatiile lui puternice. Dar imperiul, lipsit de soldati, nu fu în stare sã-i trimitã nici un ajutor si, asediatã de trupele numeroase ale sultanului, strãlucita cetate cãzu în mâinile lor la 6 iulie 1064. Gagik, prin-
45 Zonaras, III, p. 674, ne spune cã pe multi dintre senatori si din multimea de jos i-a înaintat la trepte mai mari ale demnitãtilor; iar pe câti îi scosese Isaac Comnenos din functii - si erau multi acestia - el îi puse la loc. , •         .         ., ,> : :.
659

tul din Kars, neputincios împotriva valului de dusmani, cedã teritoriile sale împãratului bizantin, primind în schimb cetatea Tzamandos (Camendav) cu teritoriile vecine. Astfel se strãmutã din tara sa de nastere cel din urmã print armean, urmat de o imensã emigratie a poporului sãu. Din aceste colonii de emigranti se ridicã noul regat armean în Cilicia, Regatul Armeniei Mici, care a fãcut imense servicii statelor latine ale Cruciatilor, în luptele lor împotriva musulmanilor. El îsi aflã sfârsitul la 1374, când cel din urmã rege, Leon VI, din familia Lusignan, zdrobit de numeroasele trupe ale sultanului egiptean, fu luat prizonier si dus la Cairo.
Odatã cu aceste campanii în Georgia si Armenia, turcii nãvãlirã de multe ori în provinciile Eufratului, distrugând bogatele tinuturi si exterminând populatia.
în acelasi an în care cetatea Ani cãdea în mâinile lui Alp-Arslan, la cealaltã extremitate a imperiului, la Dunãre, Belgradul, citadela provinciilor de Apus, cãdea în mâinile ungurilor, fãrã ca împãratul sã fi fãcut vreo încercare de a o mântui.
în anul urmãtor, uzii, un trib nomad de origine turcã (oghusi)46 nãvãlesc în provinciile europene ale imperiului. Pecenegii furã aruncati de ei din regiunea Nistrului, în tinuturile noastre, în 1065, în numãr de 60.000, uzii trec Dunãrea. Cei doi generali ai imperiului, care comandau unul în Paristrion, celãlalt ducatul Bulgariei, Basilios Apokapes si Nikephoros Botaneiates, încercând a-i opri, sunt învinsi si amândoi cad prizonieri. Barbarii se împart apoi în mai multe corpuri,
46 oSLoi, la Constantin VII Porphyrog., De adm. imp, c. 9-10. 660

pentru a-si întinde prãdãciunile pe un spatiu mai mare. Unul dintre aceste corpuri ajunge pânã aproape de Thessalonic. Bandele împrãstiate sunt atacate de locuitori si decimate de boalã. Una e biruitã de trupele bizantine la Tzurulon. Cea mai însemnatã e distrusã în Haemus de populatia bulgarã si de pecenegi47.
MarauartCp. 338-339) îi pune la Vest de Volga - Constantin VII spune cã s-au unit cu cazãrii si i-au gonit pe pecenegi din vechile lor locuinte de la Volga si lajyk (Ural), ocupându-le locurile. stirile geografilor arabi din epoca Sassanizilor ne ajutã a fixa habitatul guzilor.
Masudi: Guzii, cei mai numerosi dintre turci, au trei grupe, sunt cei mai viteji... etc. Din descrierea lui rezultã cã guzii au locuit în epoca lui Masudi (secolul al X-lea) la est de Volga.
Au locuit la Vest de Chorasan, la Vest si Nord de Chuarizm (Aralsee), nord-vest de Transoxiana. Dupã Masudi, au locuit la marea chazarilor.
Locuintele lor principale au fost în jurul Mãrii de Arai.
Geographie d'Aboulfeda, trad. Reinaud, t. II, p. 291: „Pe muntele Carmanya e fortãreata Dermoa; acolo (înainte de invazia Tãtarilor) regele Gozzilor depunea tezaurele saie. De acolo, el fãcea incursiunile sale în tara Berthas si tãrile vecine. Niprul curge la Nordul regiunii..."
Usta 2: „Les Gozzes, appeles par quelques ecrivains du Bas-Empire Uzes, etait un peuple de race turke, qui occupa pendant longtemps Ies cotes orientales de la mer Caspienne, Ies bords du lac Arai et le pays actuel des Kirguiz. C'est â la nation gozze, qu'apartenaient Ies princes Seldjoukides, sui, dans le Xl-e siecle de notre ere, subjuguerent la Perse, la Mesopotamie, la Syrie et l'Asie Mineure.
Attaleiates, ed. Bonn, p. 85.

D. Rassovsky, Petchenegues, Torks et Berendes en Russie et en Hongrie (rus.), S.K., VI (1933), p. 1-64.
Studiazã soarta celor 3 populatii nomade turcesti: pecenegi, torki si berendei. Acesti nomazi, care locuiau în stepele de la tãrmul Mãrii Negre, furã goniti de alt popor nomad, polovtii sau cumanii. Ei au fost siliti a-si afla refugiu în tãrile vecine: Rusia, Ungaria si Imperiul bizantin.
Pecenegii, care ocupau în secolul al IX-lea stepele de la Marea Neagrã, furã împinsi mereu cãtre vest de torki (uzi) la mijlocul secolului al X-lea. Ei ajunserã în tinuturile noastre si dincolo de Carpati, spre Tisa. La mijlocul secolului al Xl-lea, «vede pe pecenegi eliminati complet de uzi, torki la cronicarii rusi) din stepele Rusiei meridionale. Atunci pãtrund ei în imperiu peste Dunãre, sub Constantin IX Monomachos.
Uzii, noii stãpâni ai stepei, nu rãmaserã acolo mult timp: între 1060-1065, ei furã bãtuti de cumani. O parte din ei fugirã în Imperiul bizantin, dar grosul masei fu încorporat la Rusia si stabilit în principatele din marginea stepelor. Numai un numãr mic de tot pãtrunse în Ungaria.
Berendeii, fugind dinaintea cumanilor, din stepã, pãtrunserã în mase mari, în acelasi timp cu torkii, în Rusia, mai ales în principatul de Kiev si de asemenea în Ungaria. Dintre toti, pecenegii au fost cei mai numerosi în Ungaria si Rassovsky aratã locurile unde se aflau, la cele patru frontiere ale Ungariei, si în centrul acestui stat. Urmele berendeilor se aflã mai rar în Ungaria. Coloniile lor (sub numele de Berend, Berencs) sunt risipite printre ale pecenegilor. Acestia joacã un mare rol în istoria Ungariei în secolele XI-XII.
Torkii au fost adusi în mare numãr în Rusia, la începutul secolului al Xll-lea, când rusii au fãcut expeditii norocoase contra po-lovtilor [=cumanilor]. în 1116, ultimele resturi ale pecenegilor si torkilor se revoltarã în stepe, contra polovtilor, dar bãtuti de acestia, sunt siliti a cãuta refugiu în Rusia. Toti acesti turci au fost asezati în principatele limitrofe ale stepelor (Galitia, Volynia, Kiev, Perejaslav, Cernigov, Novgorod-Seversk, Riazan, Suzdal-Rostov). Ei apãrau Rusia contra polovtilor stepelor în toate principatele de sud ale Rusiei. Erau mai ales numerosi în principatul Kiev, rãmasi no-
662

mazi, guvernati de sefii lor, în tot timpul existentei acestui principat, pânã la distrugerea lui de cãtre tãtari (mijlocul secolului XIII).
Când Ducas trebui, în cele din urmã, sub presiunea populatiei, sã iasã cu armata împotriva nãvãlitorilor, totul aproape se isprãvise. Ultimele resturi ale uzilor se supun si sunt colonizate, dupã vechea traditie a cancelariei bizantine, în Macedonia. Ei se crestineazã si se bucurã de favoarea împãratilor; multi dintre conducãtorii lor ajung la rangul de senatori si obtin demnitãtile cele mai înalte în stat. Dar simtul national se dovedi mai puternic decât crestinismul si decât civilizatia bizantinã: un corp de trupã, alcãtuit dintre acestia, în armata lui Romanos IV, dezerteazã, la turci, înaintea bãtãliei memorabile de la Mantzikert48.
4B în timpul domniei sale se întâmplã si rãscoala vlahilor din Thessalia, sub Niculitã, rãscoalã (1066—1067) descrisã în amãnunte de Kekaumenos, în vestitul sãu Strategikon (ed. Wasi-Ijewski-Jernstedt, Petersburg 1896). Niculitã, dupã ce-i potoleste pe vlahi, ia pe câtiva din capii lor (rcpoKpiioi) Lariseni si merge la Constantinopol. Acolo, dupã patru luni, e dat în judecatã patriarhului, care nu-i aflã vinã. Dar Dukas'îl exila în Amasia, de unde fu pus în libertate de Romanos Diogenes. Cf. Cecaumeni Strate-gicon et incerti scriptoris de officiis regiis libellus. Scrierea are douã pãrti: I Strategicon, II Aoyoq votrdeTri'n.Koq rcpoq BaoiXea. V. si G. Murnu, VlahiaMare, Buc. 1913, cap. IV.
Din Kekaumenos (Strategikon) aflãm:
1)  cã întâiul Niculitã, cuscrul sãu, ã fost pus în 980 de Basilios II archon peste Vlahii din Ellada.
2) Fiul sãu, dupã anul 1000, apãrã cetatea Veria, de partea lui Samuel, contra bizantinilor. Cade în mâinile împãratului, care-1 duce la Constantinopol si-i dãruieste un rang acolo. Dar el scapã si vine din nou în locurile sale; împreunã cu Samuel atacã Ser-via, ocupatã de imperiali. Basilios II vine si-i sileste a despresura
663

La putinã vreme dupã aceste evenimente, Constantin X Ducas se îmbolnãvi si moartea puse capãt lamentabilei sale domnii, înainte de a-si da sfârsitul, el voi sã asigure familiei sale tronul si încredinta regenta si tutela fiilor sãi împãrãtesei Eudokia Makrembolitissa (fiica lui loan Macrembolites), de la care ceruse mai înainte fãgãduiala scrisã cã nu se va cãsãtori si documentul acesta fusese încredintat patriarhului loan Xi-philinos (patriarh de la 1064, dupã moartea lui Lichu-
cetatea. Peste putin timp Niculitã e prins si împãratul îl închide la Constantinopol.
El va fi scãpat iarãsi, cãci în ultima campanie a lui Basilios, când toti sefii se predau, el duce lupta înainte în muntii Gramos (între Macedonia si Epir) si e silit în cele din urmã a se preda, împãratul, pentru necredinta lui mare, 1-a pus în lanturi si 1-a închis în Salonic. Ce s-a ales de el nu mai stim.
Sub Constantin X Ducas (1066), al II-lea Niculitã, cu rang de protospathar, avea o situatie dominantã între Vlahi, care încearcã sã-1 câstige pentru cauza lor. El vãzând spiritele agitate, merge la Constantinopol sã-1 previnã pe împãrat, dar se întoarce fãrã rezultat. Revoltatii îl silesc a se pune în fruntea lor, pentru a-i conduce la rãzboi. Ei atacã Kitros si o iau.
Niculitã sene atunci împãratul, spunându-i cele întâmplate, si cã sã fie bucuros cã 1-au ales pe el sef, fiindcã va face totul sã-i linisteascã, numai sã ridice dãrile si adaosurile ce le pusese asupra lor. împãratul nu-i rãspunde. Actiunea începe, revoltatii cu Niculitã în frunte atacã Servia, cetatea puternicã de la hotarele Macedoniei, pe care o iau.
Atunci primeste scrisoarea de la Dukas, care fãgãduieste ridicarea dãrilor si iertarea tuturor, trimitând si icoane, pe care Niculitã le aratã revoltatilor, si convingându-i a înceta miscarea. El merge apoi cu câtiva fruntasi la Constantinopol, e dat în judecata patriarhului, care nu-i aflã vinã; apoi împãratul totusi îl exileazã în Amasia, pe tãrmul Pontului.
664

des), în acelasi timp, Ducas luã si din partea Senatului jurãmântul cã nu va recunoaste alti împãrati decât pe fiii sãi, Mihail, Andronikos si Constantin, cât timp acestia vor fi în viatã1241.
Dar toate aceste mãsuri de prevedere furã zadarnice. Regenta luã în mânã frâiele conducerii, dar se convinse îndatã cã rãspunderea întrecea cu mult puterile sale. Intrigile din jurul sãu, pe de o parte, ambitia ei, pe de alta, de a-si asigura, printr-o nouã cãsãtorie, puterea imperialã si dupã majoratul celui mai mare dintre copii - iar precedentul creat cu Nikephoros Phokas si Tzimiskes o încuraja în planurile sale — la care se unea si dorinta poporului de a avea, printr-o nouã cãsãtorie a Regentei, un împãrat, atât de necesar în vremea criticã prin care trecea imperiul - toate acestea o determinarã sã treacã peste angajamentele pe care le semnase, înaintarea turcilor selgiucizi, care luaserã Caesarea si nãpãdiserã toatã Cappadocia, impunea alegerea unui general capabil, spre a putea conduce armatele la biruintã. Eudokia se hotãrî pentru Romanos Diogenes, strategul de Triaditza (Sardica), fiul faimosului general Constantin Diogenes, care sfârsise atât de tragic în timpul domniei lui Romanos III. Dar pentru a încheia aceastã cãsãtorie, împãrãteasa trebuia sã distrugã actul pe care-1 semnase si care se afla în mâinile lui Xiphili-nos. Fãgãduindu-i cã va lua de sot o rudã a patriarhului, îi smulge acestuia documentul compromitãtor si apoi, spre uimirea Capitalei, îsi anuntã cãsãtoria cu Romanos Diogenes (decembrie 1067).
O vreme, Psellos face elogiul Eudokiei, socotind-o o femeie energicã si înteleaptã, care luã cu hotãrâre în mâinile sale imperiul, administrând cu multã pricepere afacerile publice, între cei
665
NICOLAE   BANESCU
doi fii, care îi purtau un respect si o supunere desãvârsitã. Dar „omul e un animal usor schimbãtor, spune Psellos, si mai ales când si pretexte puternice îi vin din afarã pentru aceastã schimbare" - 'aXX' et>jj,ET(x6^r|TOv Lâ>ov 6 avdpcoTtoq, KCU (idXioTa ei tccd Tiposdaeiq iax'opod tf|<; la.eTapoXfiq e^raâev yevoivTo. Desi era o femeie de caracter statornic si suflet viril, curentele care o asalteazã îi zdruncinã „firul rationamentelor întelepte" si o fac sã încline a-si lua un al doilea sot. Psellos, fireste, nu era încântat de aceastã hotãrâre, care îl îndepãrta momentan de la tron pe Mi-hail, elevul sãu, si punea în fruntea imperiului un general, aducând astfel la putere partida militarã, ceea ce înlãtura partidul civil, în fruntea cãruia era filosoful.
4. Romanos IV Diogenes (1067-24 octombrie 1071)
Se urcã pe tron la l ianuarie 1068. Era un ofiter distins; talentele sale militare erau însã întunecate de o impetuozitate care dispretuia mãsurile prudentei si ca-re-i va costa în cele din urmã tronul i viaa.
Psellos se laudã în Chronografia sa de respectul si consideratia ce i le arãta Romanos. Acesta, ridicat la tron de Eudokia, ca un colaborator, râvnea însã la puterea absolutã, to tcpatog t&v npay\iat<av e^eiv |a.ovroiocTo<; (ed. Renauld, p. 158), dar fiindcã nu fãcuse încã vreun act de bravurã, el pândea ocazia, în acest scop, proclamã rãzboiul contra turcilor selgiucizi.
Favoritul Curtii a vrut sã-1 retinã de la hotãrârea sa iute, pentru a pregãti lucrurile, dar rãu sfãtuit de altii, el a dus imperiul la ruinã.
Psellos caracterizeazã în cuvinte vagi primele douã campanii ale lui Diogenes, pe care le prezintã ca actiuni fãrã succes. A treia, cu forte mari, fu condusã fãrã sã ia sfatul nimãnui, fãrã stiintã de rãzboi, îsi separã fortele când trebuia sã arunce toatã masa armatei sale contra barbarilor - singura observatie justã a lui Psellos.
666

Recunoaste cã, primind lupta, se purtã cu bravurã, îi imputã cã n-a stiut sã tinã rolul de sef care comandã. Cade de pe cal, e prins.
La Constantinopol, Eudokia cu Mihail iau puterea. Romanos eliberat, o înstiinteazã prin scrisoare pe Eudokia.
Consultat, Psellos nu se sfieste a mãrturisi cã el a dat sfatul sã nu-l mai accepte pe Diogenes la imperiu, ci sã se scape de el.
împãrãteasa e închisã într-o mãnãstire, fiul mai mic al cesaru-lui e trimis contra lui Diogenes, care, bãtut, se închide în fortãreata Tyropoion. Chataturios armeanul îl duce în Cilicia.
Situatia sa fu de la început grea. Demnitarii îi fãceau opozitie, condusi de loan Ducas, fratele fostului împãrat, si tutorele firesc al copiilor minori. El avea rangul de caesar si exercita o mare influentã asupra Senatului. Garda varegilor îl privea cu ochi rãi, din pricina popularitãtii pe care o avea printre trupele nationale. Copiii minori îl priveau cu neîncredere, iar patriarhul îi era vãdit ostil, din pricina pãcãlelii pe care o suferise. Michail Psellos, omul cel mai de vazã atunci la Constantinopol, adevãratul conducãtor al Senatului, îi purta de asemenea o urã înversunatã.
în asemenea împrejurãri, Romanos IV simti cã numai o biruintã în fruntea armatelor, împotriva dusmanului atât de primejdios al imperiului, i-ar fi putut conferi prestigiul de care avea nevoie.
încã din 1067, selgiucizii îsi întinseserã prãdãciunile asupra Mesopotamiei, Siriei, Ciliciei si Cappadociei. Caesarea cade atunci în mâinile lor, locuitorii sunt masacrati si marea bisericã a Sf. Vasile e prãdatã de toate bogãtiile sale. Primejdia lua prin urmare proportii si trebuia sã i se punã capãt. Romanos era un general viteaz, o fire de cavaler îndrãznet si un priceput comandant, dar avea, cum am spus, un caracter nãvalnic, ca-
667
NICOLAE   BANESCU
re-1 fãcu sã pretuiascã pe dusman mai putin decât merita. Dupã douã luni numai, el iesi la rãzboi. Dar domnia nefericitã a birocratiei sfãrâmase organizarea armatei49.
Compusã din trupe de mercenari de felurite nationalitãti, comandate de ofiterii lor proprii, siguranta conducerii supreme era în bunã parte compromisã, unitatea operatiilor îngreunatã. Romanos IV nu avu rãbdarea lui Heraklios, pentru a-si instrui îndelung aceastã armatã eterogenã si a-i insufla disciplina trebuincioasã. El porni numaidecât asupra dusmanului.
Prima sa campanie, din 1068, se desfãsurã fericit. El se îndreptã în Siria, pentru a opri atacurile arabilor din Alep, care amenintau Antiochia. Dupã ce pãtrunse în aceste pãrti, fu informat cã o armatã a turcilor sel-giucizi nãvãlise în tinuturile Pontului si prãdase Neo-caesarea. Romanos porneste atunci repede cãtre Nord pe cãrãri nestrãbãtute, pentru a-i surprinde, îi respinge pe turci biruitor si le smulge prada. Se întoarce
49 Starea armatei bizantine era lamentabilã. Attaleiates, martor ocular al evenimentului, ne spune cã trecând în Asia si adunân-du-si trupele, erau de vãzut companiile celebre odinioarã compuse numai din putini oameni, si aceia curbati de sãrãcie, lipsiti de armurã si de cal de rãzboi, iar steagurile erau murdare, ca de fum, si urmate de oameni putini si sãraci.
Aceasta însã nu-1 sperie, dimpotrivã, dusmanii se înspãimântarã de iesirea lui repede contra lor. Ei stiau cã e un om care nu tine seamã de primejdie, si e hotãrât a renova imperiul si a-i doborî pe vrãjmasi.
50 Attaleiates era în expeditie: când a trecut strâmtorile din Ta-urus, în România, la întoarcere, avu un accident: calul sãu se prãvãli în prãpastie si el scãpã ca prin minune (Attal.,ed. Bonn, p. 120, 20).
668                                                                           .      ,

apoi iarãsi în Siria, si cucereste Hierapolis50. Dar la sfârsitul acestui an, pe când împãratul se întorcea din Cilicia, aflã pe drum cã bandele turcesti prãdarã, în inima Asiei Mici, Amorion. El nu putu face nimic, cãci din cauza iernii grozave, soldatii sufereau de frig.
în primãvara anului urmãtor, Diogenes iese din nou împotriva turcilor.
în 1069, selgiucizii pãtrundeau iarãsi în Cappado-cia, care fu pustiitã îngrozitor, împãratul îi alungã peste Eufrat si se îndreptã spre Armenia, pentru ca sã dea o loviturã îndrãzneatã asupra cetãtii Chliat, pe lângã lacul Van. în urma sa însã, generalul Philaretos, care trebuia sã asigure frontiera Mesopotamiei, fu zdrobit de turci si acestia rãspândesc mãcelul si ruina pânã la Ikonion. împãratul, cu ajutorul armenilor Cili-ciei si al comandantului din Antiochia încercã a le închide drumul, si turcii scãparã numai jertfind prada ce o târau cu dânsii.
Situatia gravã din Italia îl rechemã pe împãrat (1070) la Constantinopol. Otranto cãzuse în 1068, în mâinile normanzilor, iar Bari, principala fortãreatã bizantinã în Italia sudicã, fu înconjuratã. Ea se apãrã eroic (garnizoana fu silitã a capitula, la 16 aprilie 1071).
în lipsa lui Romanos, comanda trupelor fusese lãsatã în Asia lui Manuel Comnenos, nepotul împãratului Isaac si fratele viitorului împãrat Alexios. Acesta fi biruit de generalul turc Chrysoscrul si fãcut prizonier. Turcii îsi continuã jaful pânã la Chonai în Phry-gia, care e prãdat cumplit; pãgânii prefac vestita bisericã a Sf. Mihail în grajd pentru cai. Manuel izbuteste a-1 îndemna pe Chrysoscrul la rãscoalã împotriva lui
669

Alp Arslan. Acesta intrã iarãsi în actiune si cuceri, în Armenia, însemnata cetate de hotar Mantzikert.
Atunci Romanos fãcu o sfortare supremã, în primãvara anului 1071, în fruntea unei armate de 100.000 de oameni, el porni asupra sultanului, pentru a da lupta hotãrâtoare. Ajuns la Theodosiopolis (Erzerum), împãratul îsi împãrti armata. O coloanã, alcãtuitã din mercenari uzi si din apuseni, „franci", soldati nesiguri, condusi de unul din sefii lor, Oursel (Roussel) de Bailleul, era trimisã la Chliat, dupã care detasã un al doilea contingent foarte numeros din armata sa, sub conducerea lui Tarchaniotes, iar Romanos cu restul trupelor, se îndreptã spre Mantzikert, ocupatã de turci, ca s-o smulgã din mâinile acestora si izbuti a o lua51. Dar când Alp Arslan se apropie de el si în câteva ciocniri cu bizantinii îsi afirmã superioritatea, împãratul chemã în ajutor trupele trimise la Chliat. Acestea furã împinse însã de turci în Mesopotamia si jonctiunea nu se putu face. în acelasi timp, un corp de uzi din armata lui Romanos dezerta la turci. Cele douã armate se gãseau fatã în fatã si lupta era iminentã.
C. Cahen, într-un articol asupra acestui memorabil eveniment52, aratã cã Alp Arslan a condus întâia oarã o armatã turcã în Occident «w împotriva grecilor, ci împotriva Egiptului, în 1071 sultanul plecase cu armata sa în Siria si în mai aflã cã împãratul era la Erzerum
51 Attal., p. 148-149.
" La campagne de Mantzikert d'apres Ies sources musulma-nes, „Byzantion", IX (1934), p. 613-642 [Reeditat în C. Cahen, Turcobyzantina et Oriens Christianus, Londra, 1974].
670

cu o armatã numeroasã. Atunci se retrase spre est cu repeziciune si armata lui intrã în debandadã, ceea ce-1 decide pe Romanos sã atace. Armata bizantinã era demoralizatã.
Alp Arslan avu un moment de sovãire si propuse pacea, dar Romanos o respinse, prin conditiile sale grele. Cei din jurul sãu, temându-se de o cursã, îl îndemnarã sã nu cedeze si astfel se ajunse la lupta memorabilã care dãdu turcilor o mare biruintã. Iar prima zi cele douã armate luptarã cu înversunare fãrã a încerca sã obtinã un rezultat decisiv. A doua zi, împãratul fãcu greseala sã dea ordin unei pãrti a centrului sã se întoarcã în lagãr53 si aceasta dãdu pretext lui Andro-nikos Ducas, fiul cesarului loan, sã se retragã din luptã, provocând panicã. Alti sefi îl urmarã cu trupele. Toti fugeau, rãspândind vorba cã împãratul a fost ucis, sau cã a fost prins. Andronic rãspândi acest zvon în rândul ostirii.
Attaleiates ne spune cã se temea vãzându-i pe ai sãi depãrtându-se mult în urmãrirea turcilor, sã nu fie
53 V. Marguerite Mathieu, Une source negligee de la bataille de Mantzikert. Les „Gesta Roberti Wiscardi" de Guillaume de Pouille - „Byzantion", XX (1950) p. 89-103. întreg pasajul privitor la aceastã mare luptã e tradus de autoare în limba francezã.
Lupta eroicã purtatã în acele grele împrejurãri de Romanos Diogenes, care, nestiind cã Alp Arslan se gãsea în fruntea armatei sale, fãcuse greseala de a-si împãrti fortele, e descrisã aproape în acelasi fel ca Attaleiates de Gulielm de Apulia, care scrie vreo trei decade mai în urmã. El va fi fost perfect informat de la Curtea regelui normand de veteranii care luaserã parte la memorabila luptã, si putuserã admira vitejia împãratului.
671
N1COLAE   BÃNESCU
atrasi în vreo cursã si sã nu se întoarcã turcii sã cuprindã lagãrul lipsit de trupe. El ordonã sã se retragã steagul imperial. Unii vãzând aceasta, crezurã cã împãratul e învins.
Zadarnic încercã Romanos înconjurat de câtiva sã-i întoarcã, nimeni n-auzea. Sultanul înstiintat se întoarce, din toate pãrtile turcii nãpãdesc. Diogenes luptã ca un erou. Calul sãu fu ucis sub dânsul si el, rãnit, cãzu seara în mâinile turcilor.
A doua zi e adus în fata sultanului, care nu stia cã împãratul e prins si nu-si dãdu seama de mãrimea biruintei sale. El vãzu înaintea sa un om în haine simple de soldat si nu crezu cã e împãratul, ceru sã se confirme acest lucru. Atunci soldatii care îl vãzuserã, fostii soli care vorbiserã cu el îl recunoscurã. Alp Arslan era un om nobil; el îi spune cã n-aibã teamã, cã e imprudent cine nu se teme de soarta neprevãzutã.
La vederea împãratului, îndatã se ridicã si, îmbrãtisându-1, îi spuse sã nu se teamã, ci sã fie cu bune sperante, cãci nu-1 ameninta nici o primejdie a trupului, ci va fi onorat în chip demn de înãltimea puterii, fiindcã e nebun cine nu se teme de soarta neprevãzutã54.
Când sultanului îi fu adus la cunostintã faptul cã împãratul a fost prins, el nu crezu pânã când oameni trimisi îl recunoscurã, si Basilakes, care era tinut acolo, captiv, vãzându-1 se aruncã la picioarele lui plângând. Atunci, sãrind de pe tron, ca pãtruns de o inspiratie divinã (plin de entuziasm) si, vãzându-1 pus la pãmânt, dupã obicei, îl ridicã si-1 îmbrãtisa si: „nu te întrista", îi zice, „împãrate, cãci asa sunt cele omenesti; dar eu nu te voi trata ca prizonier, ci ca împãrat". si îndatã îi atribuie un cort «si serviciu împãrãtesc, face parte la masã, fãcându-1 pãrtas la tron si pune în
5/1 Attaleiates, p. 164, ed. Bonn.
672

libertate prizonierii ceruti de dânsul, iar dupã câteva zile, în care semnarã pacea eternã, îl lãsã pe Diogenes sã plece „cu o suitã si onoare cum n-ar fi sperat cineva."55
îl trateazã cu umanitate si-i dã onorurile cuvenite. El îl pune apoi în libertate, încheind cu dânsul un tratat de pace prin care îl îndatora a-i restitui prizonierii si a-i plãti o sumã de bani ca rãscumpãrare. De o cesiune teritorialã sau chiar rectificare de frontierã n-a fost vorba în acest tratat; analiza izvoarelor orientale fãcutã de J. Laurent a dovedit acest lucru56.
Singur Abulfaradj spune cã sultanul i-a cerut lui Diogenes orasele Antiochia, Edessa, Mabog [=Mabbug, Hierapolis din Siria] si Manazgerd [=Manazkert, Mantzikert], dar împãratul îi rãspunse cã dupã ce se va întoarce în statele sale, sã trimitã sã le ocupe, cãci acum si de le-ar da el, nu s-ar supune. Dar aceastã mãrturie e contrazisã ele toate celelalte si Abulfaradj e cu mult posterior (a trãit între 1226-1286). si în cazul când împãratul, plãtindu-i tribut, fãcea din Bizant vasalul sultanului, guvernul bizantin n-a recunoscut actul încheiat de împãratul prizonier.
Imperiul n-a recunoscut posesiunea turcilor asupra nici unui teritoriu din Asia Micã.
Astfel se încheia ziua hotãrâtoare de la Mantzikert, din august 10711251. Ea pecetluieste Imperiul bizantin, care va aluneca repede pe panta decãderii sale. Urmãrile acestei zile fatale se vor resimti îndatã. tinuturile de Rãsãrit ale Asiei Mici, Armenia si Cappadocia,
" Zonaras, ed. Bonn, voi. III, p. 702-703. '* Byzance et Ies Turcs Seldjoucides en Asie Mineure, „Byzan-tis", II (1911), p. 101—126.                             ••               •,::;
673
NICOLAE   BANESCU
sunt pierdute acum pentru totdeauna si acestea erau tocmai provinciile care reprezentau principala putere militarã a imperiului. Birocratia civilã si partidul Curtii provocaserã, prin politica lor nechibzuitã, aceastã mare catastrofã.
Soarta lui Romanos IV fusese si ea definitiv hotãrâtã în ziua de la Mantzikert. La propunerea lui Psellos, Eudokia si fiul sau vitreg mai mare Mihail Du-cas furã proclamati regenti. Dar când Romanos o vesti pe împãrãteasã de apropiata sa întoarcere, loan Du-cas, adevãratul conducãtor al imperiului si dusmanul de moarte al împãratului, sprijinit de Psellos, ceru Eu-dokiei sã-1 declare pe sotul sãu detronat. Aceasta, ne-vrând sã sãvârseascã fapta imoralã, fu ridicatã cu forta si silitã a se cãlugãri într-o mãnãstire. loan Ducas îl proclamã de împãrat pe Mihail, si rãspândi ordinul cã Romanos, care tinuse tronul numai pânã la majoratul fiului sãu vitreg, nu mai putea fi recunoscut suveran.
Romanos încercã a se opune cu armele, sprijinit de trupele sale credincioase. Bãtut la Dokeia, se retrase în cetatea Tyropoiorf'', de unde Chataturios [=Hac'atur] Armeanul îl cluse spre a-1 sustine la Adana (Cilicia), unde, asediat ele Andronikos Ducas, trãdãtorul de la Mantzikert, fu silit a capitula. El renuntã la tron si fãgãduia a se retrage într-o mãnãstire. Andronikos îi garanta siguranta vietii prin jurãmintele arhiepiscopilor de Chalkedon, Herakleia si Koloneia. Dar loan
"T Identificatã de H. Gregoire cu Tpurcta lui Constantin Por-phyrogenetul. E, dupã Gregoire, o transcriptie greacã a cuvântului arab (al-)Duntb, „Portile", „Defileurile", situatã între Melitene si Lykandos (v. Notes de geographie byzantine. Les forteresses cappadociennes d'Antiqu-Nigde et de Tyropoion-Trypia, „Byzan-tion" 10 (1935) 251—256.              !;             .u,, •......• •,.;• .•;.-.,- •..-.- .
674
I

Ducas, atotputernic la Constantinopol, un om feroce si imoral, cu toate protestele arhiepiscopilor, porunci sã i se scoatã ochii. Din ordinul sãu, dupã operatia sãvârsitã cu toatã cruzimea, nefericitul Romanos fu lãsat fãrã nici o îngrijire si el muri, dupã câteva zile, într-o mãnãstire din insula Proti.
Zdrobit de operatia sãvârsitã cu o rarã cruzime, eroul fu adus în insula Proti, unde se stinse din viatã dupã o scurtã vreme, „îngrijit în chip strãlucit ele basilissa Eudokia" , scrie Zonaras18. îndatã ce se primi scrisoarea lui Diogenes, în care se relatau cele întâmplate, cesarul loan si fiii sãi, care-1 urau pe Diogenes, îi atraserã pe unii din Senat, de aceleasi sentimente cu ei, al cãror sef era Psellos - dusman si el al lui Diogenes.
5. Mihail VII Parapinakes
(24 octombrie 1071-7 aprilie 1078)
A fost unul dintre cei mai stersi împãrati ai Bizantului. în scurta sa domnie, el grãbi decãderea imperiului.
Elev al lui Mihail Psellos, un mare pedant al vremii (trnccTOc; TCOV (ptXoaocpcov), dar, cum am vãzut, un intrigant de rând, el fu initiat în toate nimicurile eruditiei, în exercitii retorice si metrice, incapabil si de acestea, neglijând cu totul practica afacerilor publice la care era chemat. Nikephoritzes, un eunuc din vremea lui Monomachus, ridicat din postul de dikastes al Helia-dei la acela de A,oYoi3eiriq TOU Spofa.o'o, ajunse acum adevãratul conducãtor al imperiului. Acesta introduse o politicã economicã din cele mai ruinãtoare, îm-bogãtindu-si partizanii, în vreme ce tezaurul statului era sleit în strãlucirile unei Curti decãzute si în multumirea lingusitorilor, toate lucrãrile de utilitate publicã
' V. III, p. 706.
675
NICOLAE   DÃNESCU
furã pãrãsite: flota, drumurile, porturile, cetãtile de apãrare cãzurã în ruine. Fiscalitatea rapace apãsa greu asupra populatiei. Cerintele tezaurului erau atât de mari, încât se nãscocirã noi mijloace de a strânge bani. Comertul de grâu se declarã monopol imperial, si din magaziile instalate pe Propontis, la Rhaedestos (Rodosto), agentii lui Nikephoritzes vindeau grâul la preturi scandaloase, si nu se sfiau a falsifica mãsura, în-selându-i pe cumpãrãtori cu câte un sfert OUVOCKIOV), ceea ce-i atrase lui Mihail VII porecla cu care trecu la posteritate, aceea de Parapinakes, „hot de sfert", (5ict to TrvviKamoc TOV jx68iov rcapâ mvctKiov TW von.ia|a,cm
Rãscoala populatiei se întinde si la Dunãre, unde descrierea oraselor mari de pe linia fluviului, este fãcutã de Attaleites, ed. Bonn, p. 204.
G. I. Brãtianu60 aratã cã acest incident este un episod al luptei ce se dã adesea la Bizant între economia dirijatã si economia liberalã.
Nikephoros, favoritul lui Mihail VII, care exploata în folosul sãu proprietãtile mãnãstirii din Hebdomon, a instituit si monopolul grâului, pentru a scoate mai multi bani de la supusii imperiului. Rodosto era portul unde se fãcea mare negot de grâu. Nikephoritzes organizã în acest port un depozit 6 (poi)v8a^61, care e
59 Skylitzes (ed. Bonn), p. 714, 20.
60  Une experience d'economie dirigee. Le monopole du ble ã Byzance au Xle siecle, „Byzantion", 9 (1934), p. 643—662. Cf. Idem, Etudes sur l'appmvisionnement de Constantinopol et le monopole du ble ã l'epoque byzantine et ottomane, în Etudes byzan-tines d'hist. economique et sociale, Paris, 1938, p. 127 si urm.
61  Corespunde vechiului horreum al Imperiului roman (cbpeîov la Bizant) stabilit la Constantinopol ele Constantin, mãrit de Va-lentinian si Theodosius, destinat a pãstra grâul distributiilor urba-
676

italienescul fondaco, derivat din arabul funduq. în fruntea magazinului era pus (pouvSocKdpioc,, care nu e altul clecât fundicarius din Evul Mediu ialian. Nimeni nu putea vinde si cumpãra decât la acest fundax, ceea ce aduse o urcare considerabilã a preturilor, împãratul fu poreclit Parapinakes, pentru cã în domnia lui se plãtea un nomisma pentru un pinakion, 1/4 din mãsura de grîu, care mai înainte costa atâta întreagã62.
Urmãrile s-au simtit reciproc: viata s-a scumpit enorm. Se repercuta si asupra functionarilor, care reclamau o urcare a salariilor.
Autorul relevã puterea aristocratiei feudale în secolul al Xl-lea, dornicã de a-si vinde produsele negutãtorilor venetieni care traficau liber în porturile Greciei si Mãrii de Marinarã. Sub influenta lor, administratia a renuntat tot mai mult la regimul sãu de restrictiuni si rechizitii. O reactiune vine acum în mãsura fiscalã a lui Nikephoritzes, care trece fãrã tranzitie de la libertatea comertului la monopolul grâului. Revolta a fost consecinta acestor mãsuri, care urmãreau un câstig repede, în folosul fiscului.
Asistãm deci la reactiunea birocratiei, pentru a relua directia vietii economice si a-si asigura noi izvoare de venituri. Etatismul, pãrãsit de predecesorii lui Mihail VII, în secolul XI, se afirmã din nou.
Botaneiates a trebuit sã abroge mãsurile.
în introducerea la domnia împãratului Mihail VII, Psellos îl previne pe cititor sã nu-i suspecteze povestirea, pentru cã ea se referã la un împãrat în viatã; cãci pentru aceea a si scris istoria, „ca sã poatã cunoaste cineva caracterul omului fatã de soarta divinã si mai presus de natura cunoscutã'.
Laudã bunãtatea împãratului, nimeni n-a avut sã sufere din parte-i. Cunostintele lui, apoi, privitoare la buget, la contributii si
ne si a constitui rezervele pentru anii de recoltã proastã si foamete. Cu pierderea Syriei si Egiptului, instituirea annonei înceteazã. 62 Asa explicã porecla A. Vasiliev, Hist. de l'empire byzantin, I, p. 465 n. 1. Noi credem însã cã explicatia adevãratã este a lui Skylitzes, care spune cã se vindea atunci mãsura de grâu (mo-dius) mai putin, un sfert, pe o nomisma. Parapinakes ar fi deci „fãrã sfert", p. 714, 20.                           ,
677
NICOIAF.   BANESCU
cheltuieli, la fabricarea monedei. Nu-i plãceau banchetele, nu era sclavul stomacului.
Ocupatia favoritã a împãratului erau cãrtile de stiintã de tot felul, caracterele discursurilor întelepte, apophthegmele lacecle-moniene, culegerile de sentente, eleganta compozitiei, formele variate ale stilului, schimbarea figurilor vorbirii, cuvintele noi, întocmirea poeticã a discursului si înainte de toate acestea iubirea filosofici, operele care înaltã sufletul; cãci nu stiu dacã a fost vreunul din împãrati cu gânduri mai profunde, mergând mai drept la scop în fiecare chestiune (p. 174). Rezumând, declarã cã „a fost, în vremea noastrã, o fiintã variatã si vrednicã de iubire" (TTO-VoepotaTOv), Psellos, ed. cit., p. 175.
Psellos descrie fizicul împãratului, admirabil complexã sub toate raporturile, manierele sale delicate, nu e pasionat pentru podoabele imperiale.
Cu multã abilitate îi scapã în fine o apreciere a situatiei politice: „gãsind afacerile publice înecate (q'oyKX-oaOevTCQV trâv 7tpay|a.ccT<Bvj si în Orient si în Occident, stare de lucruri provocatã de împãratii predecesori, un altul chiar dintre cei mai hotãrâti s-arfi lãsat târât de curentul nenorocirilor si s-arfi lãsat în voia evenimentelor, dar tãria sufletului sãu si hotãrârea nezdruncinatã a gândirii sale opri mersul lucrurilor si, dacã n-am acostat încã în port, suntem legãnati pe valuri si nu am fost încã târâti în largul mãrii". (M. Psellos, ed. Renauld, p. 176).
în asemenea triste împrejurãri, imperiul se clãtina de toate pãrtile, atacat de dusmani.
în Italia de miazãzi normanzii smulseserã una câte una posesiunile bizantinilor. Cu ocuparea (1071) puternicei fortãrete Bari, acestia pierdeau cel clin urmã rest al stãpânirii lor în rândul vechilor cuceriri ale lui lustinian. Curând dupã aceasta, în 1073, amalfitanii trecurã sub stãpânirea lui Robert Guiscard.
Venit mai înainte în Italia meridionalã, Robert Guiscard începuse a cuceri orase în Calabria. Politica pacificã a imperiului, cri-
678

za gravã din Orient, atrãgând într-acolo toatã atentia guvernului bizantin, fãcurã ca posesiunile din Italia sã nu poatã fi apãrate. Schisma, pe de altã parte, hotãrî papalitatea, mai înainte aliatã a grecilor, cu care lupta contra normanzilor, sã-si modifice politica, în 1059, la Sinodul din Melfi. Nicolae II îl recunoscuse pe Guiscard ca duce de Apulia si Calabria, în dispretul drepturilor Imperiului bizantin.
De acum, progresele lui Guiscard nu se mai oprirã. El ocupa orase în Calabria, Otranto, Tarent. Atacã în 1068 Bari, care nu va rezista multã vreme. Roger, fratele sãu, îl ajutã în aceste operatii si el va fi cuceritorul Siciliei.
Primejdia normandã luã proportii. La 1071 cãzuse Bari, si izbânda aceasta îi determinã pe Guiscard si Roger sã se întoarcã în Sicilia. Luarã Catania si asecliarã Palermo, cea mai însemnatã cetate în Sicilia. O flotã de ajutor veni musulmanilor, din Africa, hãrtuieli avurã loc în iarna anului 1071. Guiscard construi masini puternice si prelungirea asediului pricinui o foamete groaznicã. La începutul lui ianuarie 1072 hotãrî sã dea asaltul. O parte a orasului cade în mâinile normanzilor, musulmanii decid a capitula cu conditii. Ele nu se cunosc, dar e probabil cã Guiscard, care trebuia sã se întoarcã în Apulia, dãdu dovadã de tolerantã si iasã musulmanilor legile si credinta lor. La 10 ianuarie sefii normanzi si-au fãcut intrarea triumfalã, si-au împãrtit teritoriile, iar Guiscard îsi pãstra suzeranitatea asupra insulei.
Grigore VII (Hildebrand), ales papã în 1073, cãuta alianta lui Richard de Capua contra lui Guiscard. Acesta începe ostilitãtile. Cucereste Salerno în 1077. Richard moare în 1078. Vasalii lui Guiscard se revoltã. Pânã la 1080, el poartã lupte cu ei. Papa, fatã de politica amenintãtoare a lui Henric IV, cautã o întelegere cu Guiscard. Acesta depune jurãmântul papei, care lasã în suspensie chestiunile litigioase relative la achizitiile teritoriale ale lui Guiscard1'3.
M Vezi F. Chalandon, Histoire de la domination noi~mande en Italie et en Sicile, tome Ier, Paris, 1907, cap. VIII-IX.
679
NICOLAE   BANESCU
în Peninsula Balcanicã, fatã de slãbiciunea Bizantului, bulgarii, stârniti de tirania sistemului fiscal, se ridicã violent pentru restabilirea neatârnãrii lor nationale. Boierimea bulgarã era sigurã cã va afla sprijinitori printre slavii Macedoniei si Greciei. Rãzvrãtitii, sub conducerea lui Gheorghe Vojtech (Boitachos), se îndreaptã cãtre printul Mihail al Serbiei (1050-1080). Fiul acestuia, Bodin, e proclamat tar, sub numele de Petru. Acesta câstigã o mare biruintã asupra generalului bizantin Damianos Dalassenos si se îndreaptã spre Nis, în vreme ce generalul sârb Petrilo mergea asupra Cas-toriei. Bizantinii trimit de astãdatã împotriva rebelilor o puternicã armatã, compusã în mare parte din normanzi. Bodin fu zdrobit în decembrie 1073 la Taonion si luat prizonier. Transporat la Antiochia, el va fugi mai târziu cu ajutorul venetienilor si se va întoarce în patrie1261.
Dar o adevãratã calamitate furã pentru imperiu pustiirile turcilor selgiucizi în Asia Micã. Alp Arslan murise, în Transoxania, asasinat (1072). Fiul sãu, Ma-lek-Sab (1072-1092), continuã cu si mai multã energie cuceririle începute de el. Ocupat la hotarele de Rãsãrit, acesta încredinta conducerea rãzboiului cu bizantinii lui Suleiman, vãrul sãu64. .
Acest viteaz sef era si un întelept om de stat. Am vãzut cum marii latifundiari bizantini înghitiserã, în veacurile din urmã, micile proprietãti agricole. tãranii munceau acum imensele domenii ale nobililor, fãrã a putea nãdãjdui o îmbunãtãtire a conditiei lor. Suleiman îi declarã proprietari ai pãmântului muncit ele ei,
Era fiul lui Kutulmis.
680

în schimbul unui simplu tribut pe care aveau sã-1 plãteascã si-i legã astfel, prin aceste interese vitale pentru ei, de noua sa stãpânire.
în fata înaintãrii primejdioase a turcilor, bizantinii se trezesc în sfârsit din indolenta lor. Dar noul comandant, Isaac Comnenos, un nepot al fostului împãrat Isaac I, slãbit de miscarea rãzvrãtitoare a mercenarilor normanzi condusi de Roussel, fu biruit la Caesarea si cãzu prizonier. Vechiul în demnitate caesar Ducas luã atunci comanda supremã, pornind mai întâi împotriva rebelilor; dar fu bãtut la Sangarios si cãzu, împreunã cu fiul sãu Andronikos, în mâinile lui Oursel. Atunci se întâmplã un lucru neasteptat. El se întelese cu aventurierii normanzi si porni, ca pretendent la tron, în fruntea lor asupra Capitalei, în fata primejdiei, Mi-bail VII ceru ajutorul turcilor1271. Finlay crede cã un tratat se încheie atunci între Suleiman, cu încuviintarea lui Malek-sah, si bizantini (1074). Acestia recunosteau selgiucizilor stãpânirea asupra provinciilor ocupate, în schimbul ajutorului armat pe care trebuiau sã-1 dea împãratului. Prin aceastã vinovatã cesiune, bizantinii puneau ei însisi temeliile puterii sultanilor sel-djukizi în Asia Micã. De la acest tratat dateazã independenta sultanatului ele Rum, zice Finlay. Izvoarele n-o sustin, cum a arãtat Laurent. în 1074 nu s-a încheiat un tratat formal prin care s-au cedat turcilor provinciile bizantine, împãratul a cumpãrat deci cu bani serviciile unui sef de bandã turc, lucrând pe socoteala sa, cum au vãzut-o si Schlumberger (op. cit., III p. 554) si lorga (Geschichte. des osmanischen Reiches, I, p. 71).
Trupele turcesti biruirã rezistenta rãsculatilor, punând mâna pe amândouã cãpeteniile. Ducas fu atunci
681
N1COLAF,   BÃNESCU
surghiunit într-o mãnãstire. Oursel scãpã însã rãscumpãrat de sotia sa de la turci si-si adunã noi trupe în thema Armeniakon. împotriva lui este trimis unul dintre cei mai distinsi ofiteri ai armatei, Alexios Com-nenos, fiul lui loan, nepotul lui Isaac I, fondatorul dinastiei Comnenilor. El izbuteste, cu ajutorul selgiuci-dului Tutas, aliat cu rebelul, a pune mâna fãrã luptã pe instigator si a-1 aduce la Constantinopol65.
Turcii îsi urmeazã însã mai departe opera lor de distrugere în Asia Micã si situatia imperiului era din cele mai jalnice.
La aceste nenorociri se adaugã acum rãzboiul civil. Slãbiciunea împãratului si avaritia ministrilor sãi trezise nemultumirea generalã. Mântuirea nu putea veni decât, ca în atâtea rânduri, de la armatã. Doi militari nobili ridicã atunci armele, în acelasi timp, în Europa si Asia, pentru a ajunge la tron. Nikephoros Bryennios, care avea o reputatie ele mare general si câstigase multã faimã la Dyrrachion, ridicã (1078) o armatã compusã din bulgari din Thracia, din slavi macedoneni, franci, uzi si greci si porneste asupra Capitalei. Dar jaful acestor trupe, pe care nu stiu sã-1 înfrâneze, indignã populatia din preajma Constantinopolului si Biyennios trebui sã se retragã în Thracia. Mai norocos fu Nikephoros Botaneiates, care se ridicase în Asia. Prin noi concesiuni fãcute turcilor selgiucizi, el îsi atrase sprijinul lor si se proclamã împãrat. Când ajunse la Niceea, clerul, nobilimea si poporul se rãscularã în Constantinopol si-1 silirã pe Mihail VII sã abdice si
"' Anna Comnena, ecl. Reifferscheid I, 1. 682

sã se retragã, cu rangul unui episcop ele Ephesos, în mãnãstirea Studios.
6. Nikephoros UI Botaneiates
(7 ianuarie 1078-1 aprilie 1081)                          ';
Se urcã în astfel de împrejurãri pe tron. Umanitatea de care era însufletit acest nou împãrat 1-a fãcut, afirmã Attaleiates, sã se intereseze îndeaproape de legiuirile în vigoare, ca si ele cele lãsate în uitare, îngrijin-du-se a îndrepta dispozitiile ce-i pãreau prea aspre, sau pe cele controversate66.
Dupã penitenta pe care i-o impusese Ambrosius, pentru cruzimea cu care poruncise uciderea populatiei din Thessalonic, Theodosius cel Mare se convinsese cât de inuman este sã se execute imediat o sentintã de moarte, si decretase sã nu se pedepseascã cu moartea un om, înainte de a trece un interval de 30 de zile dupã cea din urmã sentintã împotriva lui. Legea aceasta cãzuse în desuetudine si Attaleiates afirmã cã Botaneiates, în marea sa filantropie, a reînnoit-o si a tinut s-o transmitã si împãratilor urmãtori. De aceea el a publicat o novellã, prin care confirma legea lui Theodosius cel Mare pentru totdeauna (eiq to SirtveKet). Examinând aceste lucruri cu mãrinimie, împãratul -spune mai departe Attaleiates - a introdus în aceastã novelã un adaus propriu, dispunând ca si dupã cele 30 de zile sã i se aminteascã iarãsi împãratului, si astfel sã se îndeplineascã scopul sentintei, sau sã se ierte67.
6(1 Attaleiates, ecl. Bonn.
6" Attaleiates, ed. Bonn, p. 314—315.
683
NICOLAE  BÂNESCU
Din acelasi înalt sentiment de justitie, Botaneiates a cãutat sã reglementeze situatia sotilor în caz de nebunie a unuia dintre ei, punând în vigoare o lege a lui Leon Filosoful, cãzutã în desuetudine, completând-o prin stabilirea mãsurilor ce trebuiau aplicate in diferite cazuri, pânã la divortul final68.
în sfârsit, tot el a asigurat printr-o lege soarta slujitorilor împãratilor (oi tcov (3aaiA,ecov •depaTre'UTcd), expusi mai totdeauna, dupã moartea protectorului lor, la confiscãri de avere si la exil de cãtre urmasi69.
Cât priveste situatia politicã din interior, celãlalt pretendent, Bryennios, fu înfrânt la Kalaura (KccA.a'Opf]), în Thracia, ele Alexios Comnenos, învestit ele împãrat în calitate ele domestic al scholelor. Dar abia se isprãvise cu acesta, când un nou pretendent se ridicã în persoana generalului Basilakes, ce urmase la Dyrrachion. Pe Vardar fu biruit ele Alexios si se refugie în Thessalo-nic. Cu toatã vitejia sa, si acesta fu însã biruit de talentul superior al lui Alexios. Locuitorii predau orasul, iar pe Basilakes în mâinile lui Alexios, care la rândul sãu îl predã oamenilor lui Botaneiates. Acestia pe drum îl orbesc, la o fântânã numitã de atunci n TErryn BcccnXaKto'u (la satul Clempina). Aceeasi soartã avu Constantin Ducas, fratele lui Mihail VII, proclamat ele trupele din Asia Micã. El fu predat de chiar aceste trupe lui Nikephoros Botaneiates, care-1 sili sã îmbrace haina ele cãlugãr. Mai serioasã fu ridicarea unui al patrulea pretendent, Nikephoros Melissenos, în 1079.
" Ibidem, p. 312. 9 Ibidem, p. 316-317.
684

Acesta fãcuse o strasnicã opozitie la alegerea lui Bota-neiates si lua acum armele pentru a-1 detrona. El provenea clintr-o veche si bogatã familie aristocraticã, iar legãturile numeroase pe care le avea în nobilimea bizantinã dãclea miscãrii sale un caracter primejdios. Lipsit de sentimente patriotice, el nu se dãdu în lãturi, pentru a-si asigura ajutorul turcilor, de a încheia cu Suleiman un tratat, prin care se îndatora sã împartã cu el provinciile si orasele pe care le vor smulge împreunã lui Botaneiates. Aceasta înlesni cuceririle turcesti: Niceea fu cuprinsã (1081), iar Kyzikos prãdat. Alexios Comnenos refuzã de a merge si împotriva noului rebel, sub pretextul înrudirii sale cu dânsul (Melissenos o tinea în cãsãtorie pe sora lui), în realitate, poate, fiindcã nu vroia sã se mai expunã pentru un împãrat cu totul incapabil. In locul sãu fu trimis loan proto-vestiarios, care fu bãtut în fata Niceei.
Situatia se complicã acum pentru Botaneiates. Normanzii amenintau cu rãzboiul asupra Constantinopo-lului, provocati de incapacitatea împãratului. Mihail VII, pe când era pe tron, cãutase sã câstige prietenia puternicului Robert Guiscard, si, în acest scop, plãnuise cãsãtoria fiului sãu Constantin cu fiica acestuia. El o adusese la Constantinopol cu o sorã a ei, pentru a fi educatã pânã la cãsãtorie. Acum Botaneiates le închide într-o mãnãstire si aceasta aduce ruptura definitivã cu Guiscard.
în afarã de aceastã nouã primejdie ce si-o atrãgea asupra sa, împãratul intrã în conflict cu cel mai bun general al imperiului, Alexios Comnenos.
Fatã de starea aceasta precarã a statului, si de vârsta înaintatã a împãratului, numirea unui succesor for-
685
NICOIAE   HANESCU
mã acum obiectul unei mari intrigi la Curte, împãrãteasa Mãria, sotia lui Michail VII, pe care Botaneiates o luase scandalizând Biserica, spera sã pãstreze tronul pentru fiul sãu. Dar, spre uimirea generalã, împãratul îl alese ca urmas pe nepotul sãu Synaclenos. Ea se ridicã atunci împotriva acestei alegeri care o jignea, împãrãteasa avea legãturi de familie cu Comnenii, si cu familia Ducas. Pentru a strânge aceste legãturi, ea-1 adoptã pe Alexios (începutul anului 1081).
Vaza cea mare a acestui general, legãturile sale cu armata, rezerva sa fatã ele rãscoala lui Melissenos, îl fãcu odios împãratului. Acesta n-avu totusi curajul sã întreprindã ceva împotriva lui si atunci Borilos si Ger-manos se hotãrãsc a pune mâna pe cei doi Comneni spre a-i orbi. Alexios scãpã la Tzurulon (la Apus de Selymbria), uncie o armatã se adunase pentru a se împotrivi înaintãrii lui Melissenos. Odatã cu dânsul ies din Constantinopol prietenii sãi, generalii cei mai buni: viteazul Georgios Palaeologos, Pakurianos, Um-bertopoulos. loan Ducas vine si el în tabãra lor; la sfatul acestuia, ei îsi asazã lagãrul la Shiza70. Acolo ei îl proclamã pe Alexios împãrat si pornesc asupra Capitalei, ocupând un punct însemnat, aproape de ziduri, la Aretai, unde Romanos IV construise o vilã, cu vedere asupra orasului si mãrii.
Situatia era criticã. Melissenos, care se afla cu trupele sale la Damalis, pe coasta asiaticã, îi propusese Iui Botaneiates o împãrtire a imperiului si ministrii sãi îl sfãtuiau sã primeascã. Aflând de cele întâmplate, el trimite soli cu o scrisoare, cerând Comnenilor sã-1 aso-
Anna Comnena, ed. Reifferscheid, II, p. 6.
686

cieze la domnie, lãsându-i Rãsãritul, spre a le da concursul. Comnenii îi oferirã numai rangul de caesar si Thessalonicul, dar întârziarã redactarea actului scris pe care solii trebuiau sã i-1 ducã"'.
Cucerirea orasului prin asalt era cu neputintã. Palaeo-logos izbuti atunci sã-1 cumpere pe un mercenar german - Anna Comnena ne-a pãstrat numele-. Gilprak-tos, care apãra cu trupa sa întãririle la Blachernae; acesta îi deschise lui Alexios Poarta Charisianã. Orasul suferi cumplit de pe urma armatei nãvãlitoare, care-1 tratã ca pe o cetate cuceritã prin asalt. Varegii erau gata sã apere palatul, când Nichephoros Botaneiates, pier-zânclu-si curajul, la sfatul patriarhului, îsi cãutã azil la Sfânta Sofia. El renuntã la coroanã, cãlugãrindu-se. Alexios ocupã palatul, în timp ce trupele sale prãdarã, fãrã frâu, pânã noaptea. A doua zi, la l aprilie 1081, Alexios fu încoronat în biserica Sfânta Sofia ca împãrat.
Astfel se puse capãt tulburãrilor care slãbiserã imperiul. Un om de o energie deosebitã, cu mari însusiri politice, lua acum în mâinile sale frâiele imperiului. El e întemeietorul unei noi si strãlucite dinastii, cea a Comnenilor, care dãdu imperiului în decãdere încã un veac de glorie si mãrire.
"' Ibidem, II, 8.
687
NOTELE EDITORULUI
PAR