RADU VASlLE

Amintirile
unui prim-ministru

RADU VASILE. Nãscut la 10 octombrie 1942, la Sibiu. Absolvent al Facultãtii de Istorie, Universitatea Bucuresti —1967; Doctor în stiinte economice —1977; Profesor universitar la ASE —1993; Prim-ministru al României: 1998-1999.
Autor a numeroase lucrãri în domeniul istoriei economiei; autor al romanului Fabricius si al volumelor de poezii Pacientul român si Echilibru în toate.

Doresc sã multumesc cîtorva persoane fãrã de care aceastã carte nu ar fi existat. Lui Sorin Lavric, redactorul acestor pagini, care m-a ajutat sãpun în formã finalã experienta acestor ultimi 12 ani din viata mea, cu tot alaiul degîn-duri si sentimente care i-a însotit. Gabrielei Stoica, fosta mea consilierã, care m-a ajutat sã refac traseul sinuos al evenimentelor pe care le-am trãit.
Dedic aceastã carte mamei, sotiei si copiilor mei, a cãror dragoste a fost si este adevãrata mea putere.
CUVÎNT ÎNAINTE
M-am întrebat deseori de unde nevoia politicienilor de a-si pune pe hîrtie amintirile fãrã sã se întrebe mai întîi dacã gestul lor serveste cuiva sau la ceva. Pornirea de a scrie despre orice si oricine, si de a te plasa în centrul unor evenimente doar pentru cã ai avut ocazia, în cursul lor, sã faci politicã la vîrf ascunde o tendintã exhibitionistã a cãrei justificare e de cãutat în cutele insesizabile ale vanitãtii umane. Trufia celor care, scriind, îsi închipuie cã de mãrturisirile lor poate atîr-na mãcar o parte infimã din soarta politicii românesti de dupã ei tine de o iluzie strãveche, adînc înrãdãcinatã, aceea cã descriind rãul petrecut, îi poti micsora consecintele chiar si dupã ce el s-a întîmplat; sau cã mãcar îl poti preveni pe cel care urmeazã sã se întîm-ple. Nu e cazul acestei cãrti. Scriind-o, mi-am reprimat orice pornire moralizatoare si am cãutat sã nu-i judec pe ceilalti decît urmînd firul evenimentelor si logica, eminamente irationalã, a istoriei din timpul mandatului meu de prim-ministru. Nu existã eveniment cãruia sã nu i se poatã gãsi cauze si explicatii dupã ce el a avut loc. Dar cît timp are loc, evenimentul scapã explicatiilor si previziunilor: acesta e momentul în care intrã în joc omul politic. El trebuie sã actioneze acolo unde teoreticienii si analistii sînt neputinciosi, el trebuie sã aibã îndrãzneala faptei acolo unde ceilalti au doar curajul opiniei. Pe scurt, el trebuie sã facã ceva acolo unde toti se multumesc sã discute. Recitind cartea si simtind nevoia de a-mi explica mie însumi ce contine ea, am dat peste cîteva fete ale ei.
Pe cea dintîi am pomenit-o deja: fata moralã. stiu, pare o obrãznicie strigãtoare la cer ca unui politician sã-i ceri sã scrie o carte cu virtuti morale, cînd e bine stiut cã, în politicã, cuvîntul „moralã", cînd e rostit, e praf aruncat în ochii electoratului. Dar nu la moralã în sensul ei etic mã gîndesc eu, ci la legile nescrise ale politicii, la acele moravuri în plasa cãrora cade orice politician din orice colt al lumii, din chiar clipa în care începe sã facã politicã. si cãderea lui în aceastã plasã e cu atît mai adîncã cu cît motivatiile filantropice si patriotice cu care a pornit la drum au fost mai sincere. Existã o moralã a politicii ce nu are nimic de-a face cu morala. A sti sã te porti politic nu tine de educatie, ci de instinct. Conduita politicã tine în întregime de fler psihologic, de vointã de dominare si de fondul de agresivitate pe care, purtîndu-1 în tine tot timpul, stii sã îl îmbraci neîncetat în straiele unei politeti mondene cît mai cuceritoare. Or, flerul cu care stii sã înregistrezi cu antenele nevãzute ale mintii croiala temperamentalã a adversarului, vrerea de a face ceva într-o situatie în care altii stau pe margine chibitînd fãrã frîu si, în fine, fondul de agresivitate convertit în seninãtate mondenã sînt facultãti înnãscute. Le ai de cînd esti, si-atunci poti face politicã, sau nu le ai, si atunci e bine sã faci politologic. Din acest punct de vedere, cartea aceasta, fãrã a fi moralizatoare, este neîndoielnic moralã, în mãsura în care înteleg morala ca fiind sinonimã cu practica, asadar ceva care se trãieste deplin, se face zi de zi, dar se discutã mai rar. Cunostintele teoretice le poti învãta din orice carte, experienta, însã, nu ti-o poate da nimeni. Iatã cauza pentru care cei mai titrati politologi si cei mai gustati analisti politici sînt, din momentul în care li se dã puterea, de o deplorabilã incompetentã politicã. Stãpîni suverani pe disciplina lor, gata tot timpul sã-ti ofere solutii teoretice la orice problemã si în orice impas, ei se transformã, de îndatã ce le-ai dat drumul în apa politicii, în spectre deprimante ale neputintei. Impenetrabila sigurantã de sine cu care îsi pledeazã neostenit teoriile si necrutarea cu care judecã în ziare sau în interminabile discutii televizate pe cutare sau cutare politician se transformã brusc într-o neho-tãrîre de ageamii. Si-atunci îti dai seama cã filozofia politicã e un tãrîm de sine stãtãtor, cu regulile lui, cu idolii si cu adeptii lui, însã un tãrîm care are prea putin de-a face cu politica. Dacã profesorii de filozofie politicã ar sti lucrul acesta — dar nu-1 stiu pentru cã ei fac teoria unei politici pe care n-au practicat-o —, si-ar mai diminua vanitãtile bine ascunse sub morga misiunii lor pedagogice. De altfel, societatea i-a pus la locul lor, marginalizîndu-i între peretii unor aule în care vorbesc unora care le seamãnã leit: biete fãpturi teoretice, incapabile de a lua vreo hotãrîre cînd e vorba de viata asta imprevizibilã si crudã, cu atrocitãtile, exuberantele si elanurile ei sublime. Dacã un politolog ar sti ce haz nebun poate trãi un politician citindu-i apoftegmele scãpãrînd de inteligentã, si-ar lua lumea în cap. Dacã un analist politic ar sti cã în clipa în care el vorbeste într-un studio de televiziune în fata televizoarelor sînt zeci de politicieni care se amuzã ascultihdu-l, ar întrezãri desertãciunea burlescã a cãrei întruchipare este el pe ecran. Politica se face, nu se discutã, si acum ajung la cea de-a doua fatã a cãrtii — fata politicã.
-X-

România a fost din 1989 pînã acum tara ai cãrei politicieni s-au ales din rîndul teoreticienilor, în comunism, exercitiul politic fiindu-ne interzis, toti ne-am refugiat în teorie. Respiram teorii, trãiam din teorii, nãscoceam teorii, ne cheltuiam noptile strãduindu-ne sã ne convingem prietenii cã noi avem dreptate si nu ei, luptam pentru teorii, sufeream din cauza lor, jubilam pe seama lor si tot asa. Dupã 1989, cei însetati sã-si punã în practicã teoriile despre politicã au intrat în politicã, dar, o datã intrati, teoriile lor au amutit. Explicatia e simplã: politica e acea regiune a vietii sociale în care nu teoriile se pun în practicã, ci interesele. Un interes, spre a se împlini, poate lua chipul mai multor teorii, dar o teorie, spre a deveni una practicã, nu poate lua decît chipul unui singur interes. E interesul teoretic al omului individual strãduindu-se sã dea viatã practicã ideii care îl animã. Dar fiind individual, acest interes nu poate atinge treapta politicii. Asta este drama oricãrei teorii individuale, cã nu-si gãseste ca aliati un numãr suficient de oameni pentru a se preschimba într-un interes practic. Si nu-i poate gãsi nu pentru cã oamenii ar fi prosti si nu ar putea sã o înteleagã sau pentru cã cel care o propovãduieste nu e îndeajuns de destept pentru a-i convinge pe altii, ci fiindcã blestemul oricãrei idei teoretice este cã nu poate sã se transforme în interesul practic al mai multora. Intelectualilor români le-a trebuit un deceniu ca sã înteleagã acest lucru: teoria e chipul schimbãtor al unui substrat neschimbãtor, interesul. De aici esecul intelectualilor în politicã, în politicã nu ai cum sã reusesti plecînd la drum cu o teorie gata-fãcutã si chinuindu-te s-o pui în practicã; asa ceva reuseste în stiintã, filozofie sau religie, dar nu în politicã, în politicã, teoria se naste din întîlnirea intereselor celor aflati în disputã, iar ceea ce conteazã nu e victoria teoriei, ci impunerea intereselor. Asta-i tot, restul e teorie. Eu însumi vin din rîndul cadrelor universitare de la ASE. Am predat ani de zile istoria economicã, fãrã sã-mi treacã vreodatã prin cap cã din lector aveam sã ajung într-o bunã zi prim-ministru. Aceastã disciplinã a fost singura care mi-a dat posibilitatea sã le vorbesc în mod concret studentilor despre economia capitalistã, ceea ce mi-a oferit un avantaj teoretic important, cãci imediat dupã 1989, eu stiam deja un lucru despre care ceilalti se multumeau doar sã vorbeascã. Cînd am intrat în politicã, abstractiunile au dispãrut. Au rãmas faptele si problemele, dar niste probleme ce nu puteau fi rezolvate teoretic, ci practic, adicã politic. Despre aceste rezolvãri practice e vorba în cartea de fatã, asa cum a stiut sã le gãseascã autorul acestor rânduri. Iar dacã spuneam cã pînã acum politicienii români s-au ales din pepiniera teoreticienilor, aceastã afirmatie vrea sã lase de înteles cã, asa cum se întîmplã întotdeauna, a existat si o exceptie; ea s-a numit Corneliu Coposu, singurul om politic de rasã pe care 1-a avut România dupã 1989 si totodatã singurul om despre care se poate spune fãrã retinere cã avea înzestrarea necesarã pentru a deveni un adevãrat bãrbat de stat. Da, Corneliu Coposu, de ar mai fi apucat cîtiva ani de viatã, ar fi ajuns un bãrbat de stat. Nu, sã nu credeti cã voi aluneca pe panta melancoliei evocatoare si cã, pradã unei duiosii a reamintirii, îl voi tã-mîia pe acest om cu laude. Nu asta am în gînd, ci un adevãr trist pentru români. tara e plinã de politicieni, biete fantose ce se închinã unui singur idol — propriile interese —, apoi mai gãsesti cîtiva oameni politici, pe care poti sã-i numeri pe degetele unei mîini, si, totusi, în tara asta, oricît te-ai strãdui, nu gãsesti nici un om de stat. Prin om politic înteleg bãrbatul care a învãtat smerenia de a sluji partidul cãruia îi apartine si nu profitul familiei si oficinei din care s-a ivit, iar prin om de stat acea rarã ivire în mijlocul oamenilor politici care poate sã dea deoparte ambitii, nãravuri si cîrdãsii obscure în numele tãrii al cãrei cetãtean s-a întîmplat sã fie. Cu Corneliu Coposu a luat sfîrsit o specie de oameni de care România a dus lipsã aproape mereu, specia celor care îsi sacrificã interesul si viitorul partidului de dragul tãrii, plãtind cu chin si neîmpliniri împlinirea unor oameni pe care nu i-a întîlnit niciodatã, dar cu care i-a fost dat sã trãiascã în aceeasi tarã si în aceeasi limbã.
Cititorul nu are de ce sã se teamã: nu existã o iotã de teorie politicã în rîndurile acestei cãrti. si totusi din ea transpare mai multã teorie decît dintr-un tratat de specialitate. Unui asemenea paradox rîndurile de mai sus i-au dat deja o lãmurire; e vorba de practica politicã, care e totuna cu morala ei, adicã de o conduitã ce nu îsi ia drept cãlãuzã teoria deoarece nu are ce face cu ea, dar în acelasi timp e vorba de o conduitã din care ulterior se poate desprinde o teorie de sine stãtãtoare, pragmaticã sau feroce, trandafirie sau nemiloasã, dar o teorie care nu poate avea nici o repercusiune asupra conduitei propriu-zise. E treaba teoreticienilor sã extragã teoria din aceastã carte. Treaba mea a fost sã descriu conduita politicã, cu alte cuvinte acea fatã nevãzutã a politicii pe care românii nu o pot afla citind ziarele sau privind la televizor. In fond, asta am urmãrit scriind cartea: sã fac vizibilã partea subînteleasã a practicii politice, o parte pînã într-atît de subînteleasã încît politicienilor nici mãcar nu le trece prin minte sã o descrie. Dar dezvãluirea fetei acesteia de neperceput cu ochiul liber nu o pot face decît desprinzînd-o din amintirile mele; aceeasi fatã le apare tuturor celor implicati în politicã — aici însã cel implicat sînt eu. îmi place sã cred cã aceste amintiri pot servi ca îndreptar politic pentru o generatie ce va apuca zile mai bune.
în schimb, fata ideologicã a cãrtii lipseste cu desã-vîrsire. N-am scris aceastã carte ca sã laud vreo ideologie a vreunui partid, cu atît mai putin a Partidului National tãrãnesc. Desi complexitatea lumii de azi a dus la transformãri radicale la nivelul ideologiilor, nu împãrtãsesc opinia larg rãspînditã azi în cadrul stiintelor politice potrivit cãreia ideologiile, dacã nu au murit încã, sînt cu sigurantã pe cale de disparitie. Sustin însã cu tãrie cã în România a vorbi despre ideologii dupã 1989 este mai degrabã... un exercitiu lingvistic, în România de azi, o tarã a partidului unic, Partidul Structurilor, ideologiile sînt vãlul de pe frontispiciul partidelor, dar un vãl care, dacã nu este ales în chip aleatoriu, atunci în mod sigur e unul formal, al cãrui rost e unul pur decorativ. Ideologia e rezultatul fluctuant si adesea greu de prevãzut al gradului de vigilentã doctrinarã la care ajung capii unui partid, de aceea ea este secundarã si, în ultimã instantã, fãrã importantã. Dar ceea ce are importantã e viata politicã a partidului din care a iesit doctrina. Despre aceastã viatã politicã vreau eu sã vorbesc, nu despre vesmîntul trecãtor, supus modelor si imperativelor de-o clipã, al ideologiei de partid. Pe deasupra, cum miscarea politicã a tãrãnistilor a luat sfîrsit în România, orice referire la ideologia lor e tardivã. Ea ar semãna cu un priveghi fãcut pe nepusã masã. Despre morti, numai de bine!
A treia fatã a acestei cãrti e cea istoricã. Cum amintirile mele sînt legate de evenimente cãrora li s-a dat
13

toatã atentia atunci cînd s-au petrecut, cred cã aceastã carte se va bucura de interesul istoricilor. O spun fãrã trufie, desi stiu prea bine cã una din mîndriile ascunse ce se naste în sufletul unui politician în clipa în care a atins un rang înalt este cã din acea clipã „a intrat în istorie". De ce n-am o astfel de mîndrie o voi mãrturisi ceva mai tîrziu. Dacã pe alocuri descriu contextul social-politic al unui eveniment o fac pentru a-1 pune pe cititor în temã cu o parte a istoriei noastre care, fiind prea recentã, cei mai multi au si uitat-o. îl rog pe cel care mã citeste sã-si aminteascã patima cu care a trãit si a dezbãtut mineriadele si apoi sã compare patima de atunci cu nepãsarea pe care o simte azi amintindu-si de ele. Amnezia pe care o dovedim cînd e vorba de istoria recentã e un fenomen psihologic demn de toatã atentia. Seamãnã foarte mult cu acel gen de amnezie din unele boli psihice, cînd pacientul uitã tot ce a urmat dupã survenirea traumatismului psihic, îsi aminteste tot ce a fost înainte, dar cînd e sã evoce ce s-a întîm-plat dupã aceea, nu este în stare sã povesteascã nimic. Românilor traumatizati de atîtea zguduiri sociale parcã li s-a sters memoria afectivã a anilor celor mai apropiati. Poate peste 10 ani, primul deceniu de dupã 1989 ni se va pãrea mai limpede, decantat cum va fi de zgura întîmplãrilor fãrã importantã istoricã si de apãsarea traumatizantã a zilelor de atunci, iar peste 50 de ani oamenii nu vor mai pãstra pesemne în amintire decît mineriadele, venirea Papei si a Regelui Mihai. Mã îndoiesc cã se va mai sti atunci cine a fost prim-minis-trul tãrii în timpul acestor evenimente, cum mã îndoiesc de altfel cã amãnuntul acesta ar mai avea, atunci, vreo importantã, însã pentru mine, cel de azi, cãruia nu îi este totuna dacã si-a pus viata în slujba unui ideal
14
CUVÎNT ÎNAINTE
sau a lãsat-o sã se scurgã de la sine în virtutea inertiei de a se fi apucat de politicã, nu-i poate fi indiferentã nepãsarea abulicã si indolenta bãtoasã cu care istoricii si analistii politici vorbesc despre istoria recentã a României. si cum mã numãr printre cei cîtiva care au fãcut istoria României timp de aproape doi ani, nu vãd de ce ignoranta crasã a celor care se mãrginesc sã comenteze ceea ce eu am fãcut nu ar primi o corectie în paginile acestei cãrti. Istoricii, ca si politologii, sporesc rîndul chibitilor în materie de politicã, îsi dau cu pãrerea despre orice, confirmînd acea vorbã veche conform cãreia chibitii în politicã nu se deosebesc cu nimic de chibitii din sah: toti stiu regulile jocului, dar nimeni nu se pricepe cu adevãrat sã-1 joace. Tot astfel si în politicã: adevãratii jucãtori se recunosc dupã eficienta mutãrilor, iar nu dupã tonul belicos al comentariilor fãcute, de pe margine, dupã reguli prestabilite. Asadar, de ce îmi scriu amintirile? Cui pot servi memoriile mele? Nu cad si eu în greseala, de care pomeneam la începutul capitolului, de a scrie fãrã sã mã întreb cui si la ce folosesc aceste rînduri? Dar, într-un fel, la întrebarea aceasta rîndurile de pînã acum au rãspuns deja. Cele trei fete ale cãrtii dau fiecãrui cititor posibilitatea de a alege ceea ce îsi doreste, dupã cum îl taie capul si dupã cit îl tin puterile mintii. Fiecare dintre noi vede în orice lucru ceea ce stie. Cine va cãuta scandal va afla scandal. Cine va urmãri dezvãluiri neobisnuite va gãsi dezvãluiri neobisnuite. Cine va vîna subiecte pe seama cãrora sã se indigneze le va gãsi. Cine va voi sã se amuze se va amuza. Cine va dori teme de meditatie nationalã va avea parte de ele. Numai cã eu am scris cartea nu cu gîndul la acesti cititori, rãsfoitori întîmplãtori ai tuturor maculaturilor ce le cad în mînã,
15

ci avînd necontenit în vedere cititorii inteligenti si priceputi, în a cãror fiintã înclinatia esteticã pentru lucrul bine fãcut se împleteste firesc cu curiozitatea pentru fata ascunsã a politicii, cea pe care n-o cunosti decît dacã o trãiesti. Eu am trãit-o, de aceea o povestesc. Altii, cei multi, n-o vor trãi în veci, dar cartea aceasta îi poate ajuta sã-si facã o imagine vie despre ce înseamnã politica româneascã. Acesta e unicul scop cãruia îi poate servi cartea mea.
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
N-am fost niciodatã superstitios. M-a ferit Dumnezeu de teama nãruitoare a celor care nu se apucã de ceva decît dupã ce au înlãturat din cîmpul constiintei presimtirile rele. Am fost scutit de sovãielile chinuitoare ce premerg luarea unei hotãrîri, si nu am tremurat niciodatã la gîndul cã o faptã poate fi zãdãrnicitã de semnele rãu-prevestitoare ce s-au adunat în ceasul sãvîrsirii ei. Cifra 13, pisica neagrã tãindu-ti calea, crucea fãcutã cu limba în cerul gurii, ghicitul în ghioc sau citirea în zatul cafelei le-am privit pe toate ca pe niste simptome ale lipsei de credintã. Cine crede are nãdejdea de partea lui, iar seninãtatea fermã si cu neputintã de tulburat de potrivnicia întîmplãrilor exterioare este consecinta convingerii intime cã pînã si cel mai fãrã de sens lucru îsi are sensul lui ascuns. E o mãsurã în toate, ba chiar o finalitate discretã în fiecare circumstantã, si atunci cum sã te frãmînti în van calculînd temãtor dacã cutare sau cutare lucru a fost sau nu de bun-augur? Sincer vorbind, nu i-am putut întelege multã vreme pe superstitiosi.
Dar am devenit prim-ministru în Vinerea Mare a Pastelui ortodox din 1998, iar în acea zi în mintea mea s-a insinuat, asemenea unei înrîuriri malefice în fata cãreia nu te poti împotrivi, gîndul agasant cã s-ar putea sã fiu eu însumi rãstignit. Cu douã zile mai devreme,
17

la aproape douã zile de cînd Comitetul Lãrgit al BCCC al PNTCD hotãrîse alegerea mea ca prim-ministru, cînci stiam asadar cã voi conduce guvernul, am întreprins o cãlãtorie fulger la Miercurea-Ciuc. Era searã rãcoroasã si cu aer întepãtor cînd am intrat în Catedrala Episcopiei Ortodoxe din oras, unde episcopul loan al Harghitei si Covasnei îsi tinea slujba. In acea searã, în incinta întunecoasã a bisericii, învãluitã de mirosul tã-mîiei si luminatã discret de luminãri, i-am spus Prea-Sfintiei Sale: „Pãrinte, sã vedeti cã or sã mã rãstigneascã!" si rãspunsul lui loan, dîndu-mi binecuvântarea, nu a întîrziat: „Nu numai cã or sã te rãstigneascã, dar or sã te si trãdeze!" Vorbele episcopului loan aveau sã se adevereascã în întregime, iar astãzi, cînd privesc icoana pe care mi-a dãruit-o atunci, îmi spun cã, fãrã voia mea, am devenit superstitios. Sînt vorbe rostite de gura altuia care ti se potrivesc atît de bine cã parcã în ele îti poti citi viitorul, în acea Miercuri a Sãptãmînii Mari, nu stiam cît de bine aveau sã-mi descrie vorbele iui loan mandatul meu de prim-ministru.
Am fost validat ca prim-ministru în Vinerea Mare a Pastelui si de atunci în nici o zi de vineri nu încep ceva, nu iau hotãrîri importante si nu fac planuri de perspectivã. Astept sã treacã ziua, deoarece am ajuns sã am o fire superstitioasã, în ajunul validãrii mele de cãtre Parlament, în chiar noaptea care mã despãrtea de ziua cînd urma sã preiau conducerea Palatului Victoria, am plecat la Drãgãsani, la mormîntul tatãlui meu. In fiecare om existã o pornire irepresibilã de a se întoarce la locurile de origine, la locurile care si-au strecurat fiinta topograficã în sufletul celui care a trebuit sã se desprindã de ele. si cu cît desprinderea de ele a pus o distantã mai mare între cel care esti azi si cel care
18
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
fusesesi odatã, cu cît ruperea de ele este mai drasticã si mai cu neputintã de acoperit, cu atît nevoia de a sãri peste aceastã distantã" de neacoperit, pentru a-1 regãsi pe cel care erai odinioarã, este mai acerbã. Asa se face cã nostalgia fatã de meleagurile copilãriei nu este duiosie sentimentalã izbucnitã într-un moment de slãbiciune melancolicã, ci pasul obligatoriu pe care trebuie sã-1 faci spre a te reîntîlni cu tine prin intermediul întoarcerii în locul din care ai pornit. Eu asa sînt construit, nu pot face progrese decît regresînd spre începuturi. Am plecat noaptea într-o suitã restrînsã, alcãtuitã din masina mea si a gãrzilor de corp, fãrã sã anunt pe nimeni în Drãgãsani de sosirea mea. Am traversat Drãgãsaniul fãrã oprire si am ajuns la calea feratã dincolo de care se întinde cimitirul orasului, cu crucile si cavourile lui mãcinate de trecerea vremii, puse alãturi de monumentul eroilor cãzuti în cel de Al Doilea Rãzboi Mondial. O noapte rãcoroasã si calmã, a cãrei liniste era întretãiatã din cînd în cînd de fosnetul frunzelor tremurînd în bãtaia rafalelor de vînt. Acolo, în fata montantului tatãlui meu, care nu apucase sã vadã România de dupã 1989 si care murise fãrã sã bãnuiascã faptul cã fiul lui va ajunge prim-ministrul tãrii, mi-am fãgãduit mie si lui sã fiu ceea ce Corneliu Coposu, dacã ar fi trãit, ar fi fost în locul meu: un om de stat, nu om politic, nu politician; adicã nu lichea curtenitoare a cãrei minte sã fie preocupatã de interesele partidului si nici arendasul arghirofil care îsi preschimbã partidul în mosia cãpãtuielii personale. I-am spus sã doarmã în pace, cãci nu-1 voi face de rusine. Fusese tãrãnist în perioada interbelicã, alunecase apoi spre extrema dreaptã, ispãsindu-si aventura politicã ca detinut politic. El fiind detinut politic, eu nu am putut deveni
19

membru al partidului comunist, iar atunci cînd as fj putut, n-am mai vrut sã fiu.
Reculegerea de care am avut nevoie la mormîntul tatãlui, fãrã de care nu m-as fi simtit în ordine cu mine însumi, si fermitatea interioarã pe care am cãpãtat-o în cele cîteva minute petrecute în cimitirul din Drã-gãsani nu au putut schimba cursul evenimentelor prevestite de verdictul episcopului loan. Pare ciudat s-o spun, dar nu mi-a plãcut sã fiu prim-ministru. Dar cine m-ar crede? Cum sã dai crezare unui om ce afirmã cã puterea nu i-a priit, cã, dimpotrivã, ea 1-a adus în pragul infarctului si i-a dat posibilitatea sã afle cîtã versatilitate poti afla la niste oameni care, nelãsîndu-i tu sã moarã, s-au dat în brînci ca sã nu te lase sã trãiesti? De cîtã credibilitate poate avea parte gura unui om ce declarã senin cã a intrat în politicã cu entuziasm si ambitie si este pe cale sã iasã din ea scîrbit peste mãsurã? Cum sã fiu crezut cînd visul tuturor arivistilor sfredeliti de patima puterii si purtînd trufas titulatura de senator si deputat este sã ajungã si ei în functia în care am fost eu? Cum sã fiu crezut cînd în România Structurilor puterea si exercitarea ei „normalã" sîht percepute numai prin prisma puterii comuniste? în fond, nici nu caut bã conving pe cineva, ceea ce caut e sã depun mãrturie despre cît de falsã si aparentã e lumea politicã româneascã. Iar pentru asta mi-este suficientã credinta mea în Dumnezeu si glasul acela lãuntric ce îmi sopteste neîncetat cã spun adevãrul.
Sînt credincios. Mã rog în singurãtate si trãiesc tihna bucuroasã a rugãciunii din mine. Cînd un om politic mãrturiseste pe hîrtie cã este credincios, va fi întîm-pinat de priviri sceptice. Iar dacã, pe deasupra, va mai spune cã a fost credincios si în timpul mandatului de
20
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
oljm-niinistru, scepticismul privirilor abãtute asupra lui va atinge pragul unei neîncrederi fãtise. si totusi, am fost credincios si arunci, cum sînt credincios si acum, iar dacã am iesit teafãr din golgota mandatului meu este pentru cã reazemul credintei m-a ajutat sã mã pãstrez pe linia de plutire. Ceea ce caracterizeazã libertatea interioarã pe care ti-o dã credinta este cã ea nu poate fi afectatã de imprecatiile si intruziunile venite din afarã. E în tine ceva care te tine senin si netulburat în ciuda celor mai neprevãzute lovituri si în pofida celor mai neasteptate evenimente, e în tine ceva ce îti dã puterea de a-ti pãstra naivitatea, umorul si buna-dis-pozitie chiar si dupã ce ai trecut prin clipe cum unui alt prim-ministru postdecembrist nu i-a fost dat sã treacã. Credinta am primit-o în parte prin educatie, iar în parte în urma unei cãutãri de unul singur, în copilãrie bunica mã punea sã-i citesc Biblia, o editie veche din 1940, scrisã cu litere prea mici pentru ochii ei vîrstnici. Ca sã mã motiveze, mi-a promis 100 de lei drept rãsplatã dacã voi reusi sã-i citesc toatã Biblia. I-o citeam aproape zilnic, chiar si pasajele plicticoase din Numerii sau Regi, unde interminabilele enumerãri si repetitii pun la grea încercare rãbdarea oricãrui copil, însã vîr-sta la care am pãsit definitiv pe calea unei credinte explicite si constientizate a fost cea de 30-35 de ani, cînd am realizat cã ceea ce este pe Pãmînt, tot acest fenomen biologic pe care îl numim conventional viatã, nu e rodul întîmplãrii si nici al evolutiei naturale. Sînt prea multe coincidente în istoria omenirii ca ele sã poatã fi puse pe seama întîmplãrii. Cãutînd sã le explic pentru mine însumi, am cochetat o vreme cu ideea unei interventii extraterestre, sub influenta lecturilor ce fãceau deliciile generatiei mele, în frunte cu Amin-
21

Uri despre viitor de Erich von Dãniken. Apoi, citind fi, zicã si astronomie, mi-am dat seama cã fantasma extraterestrã era doar o verigã a unui lant care nu putea sa înceapã cu ea, cã mai înainte de ea fusese o altã fiintã atotzãmislitoare ce-i servise drept cauzã si cã împingerea lucrurilor pînã la capãtul lor de început te silea sã accepti ideea unei fiinte dumnezeiesti. Ulterioarele lecturi religioase mi-au întãrit aceastã idee, iar astãzi stiu cã oamenii sînt cu adevãrat importanti, de vreme ce Dumnezeu si-a jertfit propriul fiu pentru binele lor. Mãrturisesc asta nu pentru a face bravadã de credintã, dar de vreme ce am decis sã-mi astern pe hîrtie amintirile nu pot trece peste singura trãire de fond fãrã de care alte amintiri probabil cã n-as fi avut. N-am nimic dintr-o fire bigotã, iar la bisericã merg foarte rar. Cred fãrã clintire cã relatia cu Dumnezeu stã în rugãciunea mea vie si zilnicã, rostitã cu cuvintele mele si dupã tipicul meu, fãrã retete prefabricate si fãrã sperante lipsite de acoperire. Apoi mai stiu cã schimbarea lãuntricã prin rugãciune nu e vorbã în vînt, ci experientã aievea, mai aievea decît multe din lucrurile pe care le credem reale fãrã sã le fi vãzut vreodatã. Cînd mã rog cer, dar adaug cã mi se va da nu dupã a mea voie, ci dupã a Lui. De aceea nu mã rãzvrãtesc si tot de aceea nu mã încearcã ispita apostaziei. Credintei mele îi datorez naivitatea de nealterat fatã de fiinta umanã, o anume candoare credulã în raport cu fiecare om. Pus în fata oamenilor, sînt tot timpul înclinat sã-i judec individual, pe fiecare cu felul lui de a fi si cu slãbiciunile sau calitãtile lui, ferindu-mã sã lipesc etichete si sã gîndesc global, vîrîndu-i pe toti în aceeasi oalã a prejudecãtilor uzuale.
si mai este un lucru pe care 1-am învãtat citind Biblia. Cã istoria nu este o însiruire fadã de evenimente,
22
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
ci înlãntuirea unor întîmplãri vii, cînd atroce si recuzabile, cînd sublime si atinse de aripa nobletei uma-ne, dar întotdeauna a unor întîmplãri desfãcîndu-se unele din altele si cãpãtîndu-si semnificatia prin raportarea la o instantã ce se aflã mereu în afara lor. Vechiul Testament este o istorie a evreilor în cursul cãreia regii si cîrmuitorii sînt judecati invariabil în functie de relatia lor cu Dumnezeu. Asta conteazã cu adevãrat în Biblie, nu faptele ca atare, ci mãsura în care aceste fapte ale regilor sînt sau nu pe placul lui Dumnezeu. Conform acestui criteriu, oamenii de stat a cãror valoare este incontestabilã sînt cei care au fãcut voia Domnului, fiind plãcuti Lui. Ascultã ei de planul divin, înseamnã cã sînt conducãtori de seamã, nu ascultã de providentã, atunci menirea lor de cîrmuitori e stearpã. Iar acum, dupã ce eu însumi am fost aproape doi ani de zile unul din cîrmuitorii României, de ce sã nu mã întreb cum ar arãta istoria Europei din perspectiva planului lui Dumnezeu? Fireste cã ar fi o altã istorie, o istorie cum nici un istoric de azi sau de altãdatã nu ar putea scrie. De pildã, îmi pun întrebarea: De ce a fost nevoie de comunism în Europa de Est? De ce tocmai aici? si de ce tocmai acum? Sã fie aceastã prigoanã la care au fost supuse bisericile crestine un deget de avertisment îndreptat cãtre ele? Sau a fost o încercare pentru care se cuvine sã-i multumim lui Dumnezeu, deoarece fãrã ea nu ne-am fi întãrit în credinta noastrã? Exemplul Bisericii Catolice din Polonia este grãitor în aceastã privintã. Nici o altã bisericã nu a fost supusã unui proces mai crunt de exterminare, si totusi nici o altã bisericã nu a iesit mai puternicã din aceastã luptã pe viatã si pe moarte. A fost la un pas de disparitie, si totusi capul Bisericii Catolice este astãzi o fatã
23

bisericeascã polonezã. Cel care este tentat sã vadã aici o simplã întîmplare este bine sã-si vadã de treburile lui, cãci nu are flerul necesar unei întelegeri ceva mai adinei decît cea a bunului-simt.
Si dacã tot am fost aproape doi ani de zile conducãtorul acestei tãri, de ce sã nu împing întrebarea de mai sus si mai departe? De ce sã nu mã întreb de ce a trebuit eu sã fiu prim-rninistru? De ce a trebuit sã trec prin ce am trecut, de vreme ce nici unul din prim-mi-nistrii României postdecembriste nu a avut parte de atîta zbucium si singurãtate? De ce am ales mînãsti-rea Cozia ca loc de tratative în timpul mineriadei si nu un alt loc? De ce am reusit atunci sã salvez o tarã care se îndrepta sinucigas spre o izolare comparabilã cu cea a Basarabiei de azi? De ce a trebuit sã trec prin purgatoriul acelor zile ale demiterii mele din decembrie 1999, si de ce a trebuit ca pe 17 decembrie sã mã trezesc dimineata prim-ministru pentru ca seara sã mã culc stiind cã în scurt timp nu voi mai fi nici mãcar membru al partidului meu, darmite prim-ministru? Singurul meu rãspuns este mandatul meu si ce am fãcut în timpul lui, iar acest rãspuns e tema acestor rînduri. Celãlalt rãspuns, cel neomenesc al planului divin, am sã îl aflu cînd o sã mor. Cine stie, poate cã menirea mea se încheiase atunci, poate cã acea cãdere de foarte de sus undeva jos era o formã de încercare divinã pentru mine ca persoanã si cã demiterea mea confirmã adevãrul crestin cã Dumnezeu ne vorbeste prin gura celor care ne chinuiesc.
Din pãcate pentru un om politic, credinta aceasta a mea, cãreia îi datorez pãstrarea integrã a sufletului meu dupã contaminarea la care am fost supus în cursul celor 12 ani de politicã, m-a fãcut sã încalc un principiu
24
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
politic elementar: cînd ajungi într-o asemenea functie trebuie sã renunti la tot ce poate fi uman în fiinta ta, la orice scrupul sentimental si moral, cãci dacã nu o faci te vei lovi de oameni care stiu sã respecte cu strictete acest principiu, mîncîndu-te cu fulgi cu tot. Iar eu, în loc sã-mi consolidez puterea prin orice mijloace si în loc sã-i supun pe oameni planului urmãrit de orice politician, si anume sporirea puterii, m-am lãsat abãtut de la acest plan de sentimente si reticente morale. Gresealã enormã, de neiertat, care m-a costat de fapt functia de prim-ministru. Da, nu mi-a plãcut sã fiu prim-rninistru, de aici usurinta cu care am amînat strivirea unor opozanti din PNtCD despre care stiam de mult cã-mi poartã sîmbetele. Dar, despre asta, mai încolo. Asadar, am ajuns prim-ministru în Vinerea Mare a Pasteîui. Mai e nevoie sã spun cã infarctul suferit m-a surprins tot într-o zi de vineri? Mai e nevoie sã spun cã mi-am dat demisia tot într-o zi de vineri a lunii decembrie 1999? Sã mai adaug oare cã ziua de 22 ianuarie 1999, ziua întîlnirii de la Cozia, cînd România s-a aflat la un pas de prãpastie, a cãzut tot într-o zi de vineri? Simple coincidente, veti spune, potriviri întîm-plãtoare a douã lucruri care, încrucisîndu-se în desfãsurarea lor, se întîlnesc într-un acelasi punct al vietii si lasã impresia cã îndãrãtul acelui punct s-ar ascunde cine stie ce semnificatie obscurã. Cînd de fapt semnificatia lipseste si numai mintii noastre biciuite de temeri îi este întipãritã aceastã afurisitã propensiune de a cãuta tîlcuri acolo unde ele de fapt nu sînt. Dar ce e o coincidentã dacã nu circumstanta imprevizibilã în care nãdejdea datã de credintã se clatinã sub lovitura hazardului implacabil al acestei lumi? Existã lucruri pe care nu le poti controla si tocmai ele ti se
25

pun de-a curmezisul, iar superstitia este mãsura de sigurantã pe care un om convins cã nu totul depinde de el si-o ia ca pavãzã în fata neprevãzutului neprielnic. Superstitia e atitudinea de precautie în fata unui rãu pe care cauti sã-1 prevezi dupã semnele lui însotitoare, semne ce apar de tot atîtea ori de cîte ori apare spectrul malefic al neprevãzutului. Pentru mine, semnul însotitor al rãului este ziua de vineri; nu as putea spune cã în fiecare vineri mi se poate întîmpla ceva rãu, dar pot spune în schimb cã rãul, atunci cînd apare, mã loveste într-o zi de vineri. Cît despre coincidentele fericite, acelea tin de doza de noroc pe care le-a pus Dumnezeu în noi, ele sînt rãsfrîngerile favorabile ale unei providente despre care astãzi nu poti vorbi fãrã sã frizezi ridicolul, dar de al cãrei efect, eu unul, nu mã îndoiesc.
Norocul e partea de asistentã dumnezeiascã de care are parte un om care, crezînd în puterea din cer, a ales sã intre în jocul puterii de .pe Pãmînt. Nu e nici o contradictie aici, si n-am avut niciodatã întelegere pentru cei care cãutau sã mã convingã cã puterea lumeascã dintr-o democratie laicã infirmã credinta într-o putere supralumeascã. Din contrã, am avut toatã întelegerea pentru cei care îmi spuneau cã un politician, dacã n-are noroc, e bine sã se lase de politicã. si chiar asa este, norocul e atît de decisiv în cariera unui om politic încît fãrã el nici cel mai înzestrat om nu poate rãzbi.
O altã consecintã a seninãtãtii pe care mi-a dat-o credinta e detasarea dezinvoltã cu care mã misc printre oameni, ca si buna-dispozitie pe care mi-o manifest sub forma umorului. Umorul e revansa oamenilor superiori în fata tragismului inerent vietii. Dacã nu stii sã rîzi, dacã nu stii sã detensionezi cele mai apãsãtoare
26
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
clipe cu o glumã sau cu o observatie causticã, efortul tãu de a înota în apele politicii va fi de scurtã duratã. pârã modulatiile histrionice pe care le implicã orice artã a disimuiãrii sentimentelor, asadar fãrã masca de umor indispensabilã unui om politic care vrea sã se descurce în orice situatie, oricît de stînjenitoare sau de grea ar fi ea pentru el, sansele de reusitã în disputa politicã sînt anemice. Nici cele mai belicoase declaratii si nici cea mai intransigentã atitudine nu pot întrece, ca efect, o vorbã de duh spusã atunci cînd trebuie. Dacã am iesit învingãtor în momentele de cumpãnã ale mandatului meu este pentru cã am stiut sã descretesc fruntile în circumstante cînd toti cei din jurul meu îsi pierduserã cumpãtul. Da, un cuvînt de spirit poate cîntãri mai mult decît orice calcul premeditat si decît orice informatie secretã. Un politician fãrã simtul umorului nu e politician. E drept cã zeflemeaua cu care i-am lovit pe altii s-a întors deseori împotriva mea, dar asta tine de regula nescrisã a jocului. Apoi, aceastã deschidere spontanã cãtre ceilalti, prin care puteam sã mã înteleg cu oricine, anihilînd orice antipatie si orice prejudecatã a celuilalt fatã de mine, mi-a prins bine, dar, pe de altã parte, din cauza ei, am lãsat de multe ori impresia cã sînt prea accesibil. Este drept cã fatã de oamenii obisnuiti, cei din afara politicului si a afacerilor, acest comportament al meu a fost mereu unul cu adevãrat sincer, între politicieni însã, felul meu de a fi mi-a permis adesea sã dau glas cu nonsalantã unor critici si observatii care, spuse de un altul si în alt fel, ar fi putut ofensa iremediabil persoanele în cauzã. Chiar si asa, multe din aceste „tinte" ale atacurilor mele nu m-au iertat.
Da, umorul, seninãtatea si detasarea m-au însotit în toate episoadele carierei politice. Ele sînt fetele lumi-
27

noase ale credintei mele, cum superstitia e partea ei tulbure, încercarea de a evita sorocul malefic si clipa pie-zei rele este un fel de conditionare psihologicã prin care cauti un punct fix si stabil în curgerea debordantã si haoticã a întîmplãrilor. îti creezi o metodã a ta de depistare a rãului stabilind o corelatie invariabilã între un reper cronologic în aparentã malefic, ce cade o datã pe sãptãmînã (cum e ziua de vineri), si întreaga gamã de rele pe care le poti pãti, dar niste rele a cãror esentã e cu adevãrat rea. Vinerea e doar în aparentã rea, dar necazurile sînt în esentã, nu în aparentã, rele. Si cîte nu sînt cazurile în care lucrurile se petrec exact asa, esenta maleficã îmbrãcînd forma aparentei benigne? Sã iau exemplul politicii, doar la ea vroiam sã ajung, în fond, superstitia mã priveste doar pe mine, dar politica acestei tãri ne priveste pe toti laolaltã si pe fiecare în parte, în privinta ei, a acestei politici românesti, ideea de mai sus este în întregime valabilã: în aparentã, politica româneascã e benignã si naturalã, cînd de fapt, în esenta ei, stã ascuns un element malefic. Sã fiu mai clar.
în aparentã în România sînt mai multe partide, în realitate nu existã decît un partid, cel al Structurilor, prin Structuri întelegînd matricele sociale alcãtuite din fostii securisti si cadrele aparatului comunist de partid. Aceste matrice, veritabile pîrghii de putere în organismul societãtii, au pãtruns peste tot, în mass-me-dia, în lumea afacerilor, în reteaua bancarã privatã sau de stat, si fireste în toate partidele, împrumutînd ca-meleonic chipul ideologiei partidului în care s-au refugiat. Fluxul si refluxul schimbãrilor politice au lãsat netulburat stratul adînc al apei în care se adãpostesc acesti supravietuitori cu stabilitate de miriapode si cu
28
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
elasticitate de amoebe. Se miscã în orice directie, iau orice formã si au un arghirotropism înnãscut. Dumne-zeul lor de acum e banul, iar în mintea lor nu poate încãpea gîndul cã existã oameni care sã nu poatã fi cumpãrati, santajati sau intimidati. Sînt latenti, dar ies la suprafatã prin prelungiri pseudopodice, pe care fireste cã le poti tãia, însã degeaba, se regenereazã miraculos ivindu-se din nou, printr-o nouã prelungire pseudopodicã al cãrei chip e altul, desi structura din care a rãsãrit e aceeasi.
Iatã motivul pentru care scena politicii românesti se aseamãnã cu o tablã de sah. Privitã fãrã piesele de pe ea, tabla de sah surprinde prin monotonia asezãrii pãtrãtelelor ei. Oricum ai privi, în orice directie ti-ai lãsa ochii sã alunece, peste tot esti întîmpinat de aceeasi însiruire implacabilã a douã culori care fie alterneazã mereu pe coloanele verticale, alb-negru, negru-alb, fie se contopesc într-una singurã pe diagonalele ei, alb si numai alb, sau negru si numai negru. Un privitor neinitiat în esenta sahului va trãi cu convingerea cã cele 64 de pãtrãtele ale tablei de sah alcãtuiesc un mozaic inert în interiorul cãruia nici un pãtrãtel nu este mai privilegiat decît altul. Toate sînt otova, unul lîngã altul si unul dupã altul, fãrã nici o deosebire între ele si fãrã nici o distinctie de rang. Nimic mai fals. Sub aparenta monotonie a dalelor pãtrate sau rombice, depinde cum le privesti, se ascunde o ierarhie de fier a unor veritabile cîmpuri de fortã. Ciudãtenia si deopotrivã însusirea fascinantã a acestor cîmpuri de fortã este cã sînt insesizabile cît timp n-ai asezat piesele pe tablã. Te uiti la tabla goalã si nu le vezi, dar e suficient sã le pui în pozitia de început si sã faci cîteva mutãri ca sã-ti dai seama cã valoarea unei piese e datã nu atît de puterea ei intrinsecã, adicã de numãrul de pãtrãtele
29

pe care le are în bãtaie, cît prin pozitia pe care o ocupã acea piesã în ierarhia cîmpurilor de fortã. Cu cît piesele ocupã pozitii mai centrale în cadrul celor patru brîie de fortã care sînt asezate concentric din centrul tablei spre marginile ei, cu atît puterea pieselor este mai mare. Cu alte cuvinte, valoarea piesei depinde mai putin de forta ei de atac si mai mult de cîmpul în care se aflã. Un jucãtor adevãrat de sah e cel care nu pierde nici o clipã din vedere existenta acestor cîmpuri ina-parente înlãuntrul cãrora urmeazã sã-si mute piesele. Ei bine, structurile fostelor cadre ale securitãtii sînt întocmai cîmpurilor de fortã de pe tabla de sah. Sînt latente cînd le privesti din afarã, atît de latente încît îti lasã impresia cã sînt inerte, dar de îndatã ce începi, ca politician, sã te misti printre ele te lovesti de cîmpul de fortã pe care ele îl exercitã discret, dar inexorabil. Cine crede cã poate da iama în aceste cîmpuri fãcîn-du-le una cu pãmîntul, pentru ca apoi sã reia jocul politic din nou în lipsa acestor cîmpuri, va trãi aceeasi surprizã ca cea încercatã de cineva care vrea sã joace sah fãrã tablã. Cãci aici e drama, în absenta cîmpurilor de fortã, piesele de sah, ca si oamenii politici de pe esichierul politic, nu fac doi bani. Iar în politica româneascã drama e dublã. Un om politic, dacã vrea sã miste cît de cît, nu numai cã este silit sã se supunã co-ercitiei exercitate de Structuri, dar, mai mult, el este obligat sã facã parte din Structuri. Cine nu face parte din Structuri este un pion a cãrui eficientã este nulã. Aceasta este teza mea: nu te poti pãstra la putere dacã nu faci parte din Structuri, tot asa cum nu te poti misca eficient pe tabla de sah dacã nu te folosesti de cîmpu-rile de fortã ale ei. Cei mai de succes oameni de afaceri provin din Structuri. Luati-i pe rînd si veti vedea cã toti au acelasi trecut, se trag din aceeasi pepinierã institu-
30
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
tionalã. Puietii lor, fiii, ginerii, nepotii sînt croiti pe acelasi calapod, si cum cine se aseamãnã se adunã, toti se stiu si se recunosc între ei. Cînd Emil Constantines-cu declara la sfîrsitul mandatului prezidential cã a fost învins de Structuri, dãdea glas unei stãri de fapt incontestabile. si totusi avusese la îndemînã un interval de patru ani de zile, nu un an si nouã luni cît mi se acordaserã mie, tinuse în mînã toate pîrghiile prin care ar fi putut sã schimbe ceva, si în loc de asta a reusit doar sã zgîrie la suprafatã crusta unei lave ce mocnea slobodã în craterul Structurilor, în asteptarea alegerilor din 2000. S-a multumit sã numeascã la conducerea SRI si SIE niste oameni cît de poate de amabili, dar a cãror incompetentã în materie era vizibilã cu ochiul liber. Harnagea a fost precum o marionetã pusã în fruntea SIE spre a da institutiei o aparentã nouã si democraticã, în vreme ce sub el ofiterii de securitate îsi vedeau de treabã fãrã stiinta sefului lor. Costin Georgescu, ceva mai rãsãrit decît omologul lui de la informatii externe, n-a reusit nici el sã pãtrundã în hãtisul foarte bine organizat al SRI, fiind silit sã patroneze de fatadã o institutie ai cãrei ofiteri si-au profesat netulburati meseria învãtatã dupã niste norme iesite din uz. Cît am fost prim-ministru, aproape toate informatiile „secrete" externe pe care cele douã servicii mi le-au pus la îndemînã le stiam deja de la CNN. Nu-mi amintesc decît de douã împrejurãri în care sã fi simtit cã aceste servicii au cu adevãrat o utilitate din punctul de vedere al prim-ministrului. înaintea vizitei în Franta, am fost informat cã francezii de la Renault nu au nici cea mai micã intentie sã investeascã iarãsi în fabrica de automobile Dacia, pe care o considerau definitiv compromisã din punct de vedere tehnic si financiar. Cînd primesti o asemenea informatie, ai tentatia s-o accepti ca
31

pe o fatalitate în fata cãreia nu-ti rãmîne decît sã te resemnezi. Si totusi am fost la Renault si am reusit ceea ce previziunile SIE excludeau în întregime, sã-i conving pe francezi sã preia Dacia si sã o readucã pe linia de plutire, transf ormînd-o chiar într-o întreprindere profitabilã. Mi-amintesc si acum uimirea ofiterilor de la SIE cînd s-au vãzut în fata faptului împlinit, a acordului încheiat de partea românã cu fabrica Renault în vederea preluãrii întreprinderii Dacia. Poate cineva sã-rni conteste acest merit? Poate cineva sã spunã cã dacã aceastã emblemã nationalã care este Dacia mai produce si astãzi masini, asigurînd locuri de muncã românilor, este pentru cã un altul si nu eu a fost cel care i-a convins pe francezi? A doua împrejurare în care SIE a dovedit cã existã pentru mine a fost în timpul mine-riadei din ianuarie 1999, cînd am fost înstiintat cã în urma tulburãrilor sociale care scãpaserã de sub control în tarã, ambasadorii acreditati la Bucuresti se pregãteau sã îsi trimitã familiile acasã, restrînseserã personalul la minimul necesar si stãteau cu bagajele fãcute astep-tînd cursul evenimentelor. Arunci mi-am dat seama cã România se afla pe muchia prãpastiei, cã nu ne mai lipsea mult si ieseam poate pentru totdeauna din socotelile cancelariilor occidentale, cã dacã nu urma sã se întîmple ceva radical, nebunesc si imprevizibil, România avea sã se întoarcã la anii de agonie comunistã. Gestul acela radical, nebunesc si imprevizibil s-a numit întîlnirea de la Cozia si acum, retrãind fulgerãtor clipele de atunci, mã întreb cîti români si-au dat cu adevãrat seama cã tara lor, în ianuarie 1999, a fost la un pas de moarte ca tarã europeanã? Au stiut oare acei români care le tineau pumnii minerilor, rugîndu-se în tainã ca guvernul Radu Vasile sã cadã si privind cu satisfactie la televizor cum marsul triumfãtor al acelor
32
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
deznãdãjduiti nu putea fi chipurile oprit, au stiut ei oare cã, dacã acea semiloviturã de stat reusea, un alt prilej de satisfactie nu mai aveau sã guste pentru cî-decenii? Niciodatã România nu a fost mai aproa-
pe de dezastru ca în acele zile de ianuarie, niciodatã organele de stat destinate a pãstra ordinea în tarã prin fortã nu au fost mai lipsite de fortã ca atunci. Un biet popor de victime pactizînd în urale cu cãlãii lor. Au stiut Iliescu si Vãdim cã tot sprijinul acordat de ei lui Cozma putea anula aproape complet viitorul european al României? Cred cã da.
Una din trãsãturile de bazã ale Structurilor e cã cei care le apartin sînt convinsi cã alcãtuiesc o elitã: au mîn-dria castei din care provin, tendinta de respingere si de dispretuire a oricui nu face parte din aceeasi structurã. Cînd rostesc cuvîntul „elitã", ei nu se pot gîndi decît la ei însisi, si li se pare neverosimil cã în tara asta ar mai putea fi si altfel de elite, de un fel radical deosebit de cel stiut de ei. în ochii lor, un om politic ca mine, fãrã carnet de comunist si cu tatã detinut politic, nu putea fi decît un parvenit, cãci veneam din afara Structurilor si tindeam spre un nivel al politicii care, în mintea lor, nu putea fi atins decît de membrii elitei lor. Cã totusi s-a întîmplat sã urc în ierarhie peste ei si fãrã încuviintarea lor nu a fost un episod atît de dramatic încît sã-i debusoleze definitiv. Românii trebuie sã înteleagã cã triumful deplin al Structurilor s-a petrecut la alegerile din 2000. Occidentul se însalã dacã crede cã schimbarea de limbaj si de ideologie a Structurilor reprezintã o schimbare de profunzime a oamenilor lor. Realitatea e cã ei nu pot gîndi altfel, indiferent de circumstantã. Pentru ei dublul limbaj si dubla gîndire sînt a doua lor naturã. Cînd li se adreseazã occidentalilor, ei chiar cred sincer în ceea ce spun, sînt convinsi
33

de deschiderea lor occidentalã si de vocatia lor capitalistã, dar de cum se întorc în tarã si se închid în biroul lor, mãsurile pe care le iau sînt cele ale mlastinei dîm-bovitene. Tot ce au luat de la capitalisti e luxul, dar fiinta lor intimã poartã tarele dublei gândiri. Personalitatea lor e scindatã într-o parte de uz oficial si public, a cãrei înfãtisare e cea a europeanului spilcuit cu deprinderi democratice, si într-o parte intimã, si tocmai de aceea adevãratã, a intrigantului cu apucãturi fanariote. Cine crede cã-i poate schimba intrînd în sistemul lor si modificînd lucrurile dinlãuntru uitã cã o datã intrat acolo va semãna leit lor, împrumutîndu-le mîn-dria de castã, dispretul si lipsa de scrupule. Mass-me-dia, serviciile secrete, partidele politice sînt toate controlate de ei. Procentual, cam 80% din clasa politicã româneascã este expresia Structurilor. De aceea ea nu meritã sã existe, cum nici Parlamentul României de dupã 2000 nu-si meritã numele. Cînd privesc acest for legislativ, asa cum apare el azi, îmi dau seama cã existã viatã dupã moarte. Oamenii acestia au murit de mult si totusi mai trãiesc. Cum sã numesti Parlament un loc în care nu se întîmplã nimic? Nu mai existã dispute, nimeni nu se mai ceartã cu rumeni, existã un consens de tip abulic, ca o întelegere între oameni a cãror vointã a fost neutralizatã. Motivul pentru care clasa politicã româneascã nu meritã sã mai fie e cã din ea nu se vor naste vreodatã bãrbati de stat. Iar scopul clasei politice tocmai acesta este, sã creeze un mediu din care, chiar dacã rar si anevoie, pot sã aparã oameni cu stofã de conducãtori de stat.
Si dacã tot am adus vorba de sah, de a cãrui patimã nu mã voi lepãda pînã în ultima zi, mai existã o trãsãturã a acestui joc care se potriveste ca o mãnusã caruselului de desãrtãciuni al esichierului politic românesc.
34
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
Tocul de sah pare cel mai inofensiv joc cu putintã. Ce poate fi mai inocent si mai inofensiv decît gestul de a sta aplecat asupra unei table schimbînd niste piese jin lemn, plastic sau fildes? S-ar spune cã e ca un duel trecut prin minte între doi opozanti a cãror cruzime a cãpãtat chipul monden al unui joc de societate. Doi opozanti ce intrã în pielea unor strategi mînîndu-si armata la luptã pe un cîmp de rãzboi în care soarta bãtãliei nu e hotãrîtã nici de înzestrarea tehnicã a ostilor, cãci ambele sînt perfect egale ca fortã, si nici de persistenta discretã a cîmpurilor de fortã de pe tablã, dacã acceptãm cã fiecare adversar le cunoaste tot atît de bine ca si celãlalt, ci de gradul de agresivitate a vointei de a învinge, întotdeauna în sah învinge cel a cãrui dorintã de victorie este mai mare. între doi jucãtori de fortã egalã, laurii vor poposi pe fruntea celui care a atins un prag mai mare al agresivitãtii mintii. Iatã de ce tabla de sah, desi pe ea nu curge nici o picãturã de sînge, este locul unei bãtãlii pe viatã si pe moarte. Pionii cad, caii se schimbã si nebunii sînt sacrificati, dar de fapt pe acea tablã nu piesele mor, nu reginele cad victime, nu regii sînt înconjurati în plasa matului, ci iluziile si sperantele strategilor, planurile si loviturile gîndite de ei în secret, voluptãtile victoriei si euforia puterii presimtite cînd celãlalt, desi pare a fi în pragul dezastrului, reuseste sã se salveze în ultima clipã. sahul este un joc extrem de agresiv, dar de lucrul acesta nu-si dau seama decît cei a cãror inteligentã a atins la rîn-dul ei pragul agresivitãtii pure, o agresivitate care nu este consecinta dãunãtoare a inteligentei, ci conditia ei de functionare. Fondul inteligentei umane este agresivitatea, adevãrul acesta mi se pare atît de cu neputintã de respins, încît îl trec în rîndul evidentelor. Poli-
35

tica, la fel ca sahul, este o formã de manifestare a acelor oameni la care inteligenta de tip agresiv a stiut sã se exprime în forma democraticã a politicii. Dar deosebirea esentialã dintre arena politicã si tabla de sah e cã jucãtorii îsi iau coatele de pe masã si pãsesc alãturi de pionii si caii lor. Strategul ostirii devine el însusi o piesã într-o bãtãlie ce-i poate aduce moartea. Dar o moarte înteleasã ca iesire din joc. Jucãtorii aplecati asupra mesei devin gladiatori al cãror trident a fost înlocuit cu toga de croialã modernã a senatorilor sau deputatilor.
Existã o treaptã a politicii pe care, dacã o atingi, politica devine joc în sine, disputã de dragul disputei, sau mai curînd disputã de dragul voluptãtii de a te sti rãmas în joc. Singura regulã ce trebuie respectatã este aceea cã, orice ai face si oricîte reguli ai încãlca, trebuie sã tinzi neîncetat, necurmat si clipã de clipã cãtre putere, trebuie sã te pãstrezi în cãrti, în miezul înclestãrii. Asa cum sînt oameni suferind de mania jocurilor de noroc, jucînd pînã la ultimul sfant si risipin-du-si si ultima brumã de avere, tot asa existã oameni la care patima politicii a devenit pasiune statornicã, arzãtoare si incurabilã. Aceasta e de fapt adevãrata politicã, cea pe care n-o mai faci cu gîndul de a-ti chivernisi familia, rudele si prietenii, cea pe care n-o mai practici în numele unei teorii si în folosul unui partid, ci cea sãvîrsitã pentru satisfactia de a fi acolo, în punctul fierbinte al deciziilor care privesc o tarã. Aceasta e adevãrata politicã, si tocmai pentru cã e asa, cei care au atins aceastã treaptã nu pot fi numãrati nici mãcar pe degetele unei mîini. Corneliu Coposu atinsese aceastã treaptã, cum si Ion Iliescu a atins-o la rîndul lui. Cu primul, timpul n-a mai avut rãbdare, celui de-al doi-
36
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
iea timpul i-a dãruit rãgaz suficient pentru a deveni (jupã 2000 ceea ce nu întelesese sã fie pînã în 1996. în rest, oricît as privi în jur, nu mai vãd nici un alt jucãtor de o staturã comparabilã.
Situatia deprimantã a societãtii românesti este cã cei care fac în prezent politicã în aceastã tarã nu s-au desprins încã de stadiul ecloziunii întru înavutire, ei rãsar spornic din gãoacea precaritãtii materiale si se aruncã în bãtãlie doar pentru cã stiu ceea ce stie orice român: politica este un mijloc de înstãrire. Dar acesti politicieni, asa pãtrunsi cum sînt de convingerea cã fac politicã pe picior mare, sînt în realitate prezente insignifiante pe tabla jocului politic. Ei nu conteazã defel în acest joc, si nu conteazã pentru cã la ei agresivitatea nu s-a concentrat în acel focar de patimã si ambitie care poartã numele de inteligentã. Ei nu au atins pragul agresiv al inteligentei, ceea ce înseamnã cã de fapt nu sînt cu adevãrat inteligenti. Cãci asta nu vor putea pricepe ei în veci, cã o inteligentã este cu atît mai agresivã cu cît gradul de rafinament la care a ajuns este mai mare. Lipsiti de acest grad, ei vãd în agresivitate o fortã brutalã si durã, al cãrei corespondent într-o lume democraticã, din care forta pumnului a dispãrut, e forta banului. Asa se explicã bãdãrãnia bãtoasã si orbitã de sine a politicienilor români, al cãror gînd, atunci cînd tin conferinte de presã despre nivelul de trai al cetãtenilor, deplîngînd starea precarã a românilor, se îndreaptã invariabil spre firmele lor personale. Butucãnosenia lipsitã de scrupule a politicienilor români vine din lipsa de anvergurã agresivã a rafinãrii inteligentei lor.
LV*
PACEA DE LA COZIA
Mineriadele din ianuarie 1999 si februarie 1999 au fost consecinta naturalã a celor precedente, dar mai ales a celei din iunie 1990. Toate au reprezentat exemple de utilizare a unui grup social împotriva altor grupuri sociale. S-a ivit astfel un mecanism mental periculos ce s-a perpetuat de atunci în mintea Structurilor. Ele s-au obisnuit sã creadã cã un guvern care provoacã nemultumiri sociale prin mãsurile pe care le ia poate fi înlãturat prin revolta fireascã a nãpãstuitilor.
în 14 iunie 1990 s-a întîmplat sã mã aflu în biroul rectorului ASE-ului exact în momentul în care minerii defilau disciplinat prin Piata Romanã, rînduri-rînduri. Impresionant spectacol, trebuie sã recunosc, mai ales cã toti minerii, nici azi nu stiu de ce, aveau fetele murdare, parcã atunci iesiserã din minã. Doar avuseserã timp sã se spele la gara unde fuseserã întîmpinati cum se cuvine! în tãcerea lãsatã atunci în birou, una din secretarele de acolo, o focoasã sustinãtoare a FSN-ului lui Ion Iliescu, pradã unui entuziasm aproape erotic fatã de mineri, a exclamat cu ochii pe fereastrã: „Bine ati venit, dragilor!" Mai tîrziu, revenind în biroul meu de la Facultatea de Comert, mi-au fost adusi trei studenti, douã fete si un bãiat, maltratati de mineri. Acela a fost primul meu contact cu minerii lui Cozma. Pe vremea aceea, ASE-ul era un bastion al FSN-ului în care
39

nu exista pericolul manifestãrii unor atitudini „necon-formiste". Eu, ca tãrãnist, eram o exceptie scandaloasã. Si eram si prodecan! Gratie cuminteniei politice a cadrelor universitare fatã de noua putere, ASE-ul nu se afla pe harta cu „tinte" a minerilor. Un profesor de matematicã, coleg de-al meu, cu înclinatii erotice vãdite fatã de studentele care nu iubeau arida disciplinã a matematicii, a exclamat atunci nedumerit: „Noi de ce nu chemãm minerii? îl avem pe Radu Vasile aici!" Asta-i amintirea mea din timpul primei mineriade, cînd nu bãnuiam cã peste nouã ani voi da nas în nas cu minerii în cu totul alte circumstante si de pe o cu totul altã pozitie. Atunci, în iunie 1990, a prins contur în mintea românilor ideea pernicioasã cã minerii sînt întotdeauna o fortã justitiarã bunã, care, desi nu-i pasã de lege, vine sã instituie linistea si dreptatea bîtei. De atunci puterea de pînã la alegerile din 1996 le-a cãutat statornic în coarne minerilor, Cozma neavînd nevoie decît de un simplu telefon la Guvern pentru a primi pomanã banii necesari pentru Regia Huilei, în timpul premierului Ciorbea, banii dati disponibi-lizatilor din Valea Jiului, cheltuiti imediat pe nimicuri de niste mineri incapabili sã vadã dincolo de ziua de mîine, n-au rezolvat problemele mineritului românesc. Nu banii în sine puteau fi o solutie, ci mãsurile de asistentã socialã vizînd reintegrarea minerilor în alte activitãti. La sfîrsitul lui 1998, la sediul Ministerului Industriilor au demarat discutiile privitoare la bugetul Regiei Huilei. Din delegatia minerilor din Valea Jiului lipsea Miron Cozma, cãruia Berceanu îi refuzase dreptul de a participa la negocieri. Negocierea de la Ministerul Industriilor era aparentã, liderii ortacilor discutau ce discutau cu Berceanu si Stãnculescu, secretarul de stat cu-
40
PACEA DE LA COZIA
fioscãtor al domeniului, si apoi ieseau afarã si-1 sunau ne Cozma. Acesta le dãdea indicatii din Petrosani, indicatii ce se limitau de cele mai multe ori la ordinul de a nu accepta solutiile si variantele oferite de guvern, în ciuda trenãrii negocierilor, liderii au fost la un pas de a semna o variantã de buget, dar în ultima clipã, ca de obicei, Cozma le-a dat ordin sã n-o facã. Prin urmare, delegatia minerilor s-a întors la Petrosani fãrã sã fi semnat ceva. Au cerut apoi venirea lui Berceanu în Valea Jiului, cerere respinsã de ministrul Industriilor, apoi a mea. Fireste cã am refuzat. Un prim-minis-tru nu stã sã se tocmeascã cu un infractor trecut de curînd prin puscãrie. Opozitia si-a exprimat prompt indignarea fatã de dispretul afisat de guvernul Radu Vasile fatã de soarta grea a minerilor. Cînd mã gîndesc cã în 2001 prim-ministrul a refuzat sã meargã la Resita, pentru a discuta cu grevistii, si cã acest gest a avut parte de aprobarea totalã a celor care condamnaserã decizia mea de a nu merge la Petrosani, nu pot sã nu mã amuz pe seama versatilitãtii si a lipsei de memorie a politicienilor români. Pe fondul acestei lipse de comunicare dintre noi si mineri s-au copt conditiile mineriadei din ianuarie 1999. Cînd spun cã s-au copt conditiile, înteleg prin asta declansarea mecanismului de rezolvare prin fortã a unei situatii pe care minerii lui Cozma o lãsaserã în mod premeditat nerezolvatã. Din acel moment evenimentele s-au precipitat. Minerii au declarat grevã pe 14 ianuarie si Cozma a hotã-rît marsul minerilor spre Bucuresti. Cum venirea minerilor la Bucuresti pãrea desprinsã dintr-o poveste de demult, cu neputintã de repetat, multi nu au crezut pînã în ultima clipã cã se vor repeta episoadele din 1990 si 1991. Minerii vin si rãstoarnã un guvern, populatia
41
CURSA PE CONTRASENS
îi primeste cu bratele deschise si cu urale de recunostintã, si nimeni nu stã sã se întrebe ce ordine a statului de drept poate fi în vigoare într-o tarã în care 10 000 de vlãjgani îsi pun în cap sã rãstoarne puterea si chiar reusesc, sub privirile oblãduitoare ale organelor autoritãtii de stat. Unde s-a mai pomenit asta? Numai în România, fireste. Complexul psihologic al venirii minerilor în Bucuresti este o trãsãturã ce s-a perpetuat în mintea tuturor guvernelor dinaintea mea. Iar guvernul meu nu putea sã dea apã la moarã acestui complex.
Prima mãsurã salutarã, care le-a dat de înteles minerilor cã vremea jocului de-a da fuga la Bucuresti ca sã punã un alt guvern în loc trecuse, a fost decizia lui Bãsescu de a schimba traseele trenurilor ce plecau din Valea Jiului spre Bucuresti, deturnînd garnituri întregi, suspendînd altele sau amînînd sine die formarea unora de utilitate conjuncturalã. în Parlamentul României, Bãsescu a fost învinuit de abuz de putere, în acele zile, cele douã camere ale Parlamentului deveniserã un fel de case de pariuri si de licitatii, pe culoarele cãrora singura temã demnã de discutat era nu cine o sã cîstige, ci ce componentã va avea noul guvern de crizã si cînd vor avea loc alegerile anticipate, în plus, prinsese din nou viatã ideea ineptã a unui guvern tehnocrat, idee aruncatã de Asociatia Oamenilor de Afaceri din România, care fãgãduia nici mai mult nici mai putin de trei miliarde de dolari bani pesin, intrati pe loc în vistieria statului, de îndatã ce un astfel de guvern s-ar fi constituit.
Judecãtoria din Petrosani, gratie unui curaj demn de a fi amintit, a declarat greva minerilor din Valea Jiului ca fiind ilegalã, însã Cozma nu era omul care sã se împiedice de decizia unui tribunal, în fond, nu tre-
42-
PACEA DE LA COZIA
cuserã decît sase luni de cînd fusese eliberat din detentie prin hotãrîrea unui judecãtor iresponsabil. si iatã cã numai dupã sa'se luni acest om punea la cale o nouã mineriadã împotriva guvernului. Pe 18 ianuarie e\ a dat ordinul de punere în miscare a minerilor spre Bucuresti.
Dejeu, ministrul tãrãnist al Internelor, a încercat la rîndul lui sã fie ferm, cerînd patronilor firmelor de transport sã nu punã la dispozitia minerilor autobuze sau alte mijloace de transport. Aceastã încercare fãcutã de politie, ca toate mãsurile luate de Dejeu în timpul mandatului sãu de ministru de Interne, n-a avut nici un efect. Minerii si-au fãcut rost de autobuze din baza Regiei Huilei din Petrosani si de la firmele private ai cãror patroni aveau vechi relatii de amicitie cu oamenii Structurilor.
Ce a urmat dupã aceea tine de un spectacol comic. Minerii veneau neabãtut spre Bucuresti, iar eu primeam informatii cã situatia pe teren e sub control. Impotenta neverosimilã a organelor Ministerului de Interne în acele zile a avut douã cauze: cea de fond era cã mai toti ofiterii acestei institutii erau trup si suflet de partea partidelor de stînga, asteptînd cu înfrigurare ziua „eliberãrii" de jugul partidelor de dreapta. Acesti ofiteri învãtaserã perfect regula de aur a frondei profesionale, aceea de a se achita de o datorie fãrã s-o îndeplineascã. Erau întruchiparea grijii si dãruirii profesionale, neclintindu-se însã din inertia ostilã cu care priveau guvernele de dupã 1996. Ei au practicat în acele zile un sabotaj al propriei lor institutii, reusind sã joace rolul executantilor constiinciosi cãrora nu le puteai reprosa nimic, atît de bine au stiut sã se agite fãrã sã facã de fapt ceva. Cea de-a doua cauzã e cã oa-
43

menii cu functii-cheie în ierarhia Internelor, cei care fuseserã pusi acolo tocmai pentru cã erau uneltele de încredere ale lui Diaconescu si Constantinescu, au oferit un penibil spectacol de incompetentã crasã. Mai întîi Dejeu, un om în vîrstã, temãtor, aflat mereu în defensivã, asteptînd mereu „focul verde" de la Cotro-ceni, care a lãsat mai toatã responsabilitatea actiunii în seama secretarului de stat de la Interne, Teodor Za-haria. Nu pot sã nu zîmbesc amintindu-mi cã în mintea acestui ministru cel mai bun plan de anihilare al minerilor era acela de ademenire a minerilor pe Valea Oltului în sus, cãtre Sibiu, si încercuirea si neutralizarea lor într-o parcare aflatã pe soseaua cu patru benzi dintre Selimbãr si Sibiu! Omul acesta nici mãcar atît nu stia, cã o masã de 8 000-10 000 de oameni nu poate fi anihilatã în cîmp deschis. Unde mai pui cã însusi Constantinescu, în sedinta CSAT din seara premergãtoare întîlnirii de la Cozia, se declara partizanul unui scenariu oarecum asemãnãtor, în care minerii sã fie lãsati sã înainteze dincolo de Pitesti si apoi opriti si împrãstiati de un baraj al Jandarmeriei organizat pe autostrada Bucuresti-Pitesti! Unul din multele „scenarii" fantasmagorice pe care presedintele statului avea sã le urzeascã în mandatul sãu. Cum poti opri în cîmp deschis si fãrã vãrsare de sînge o ceatã organizatã de cîte-va mii de oameni e un lucru pe care nici un specialist în tacticã militarã nu 1-a descoperit încã. Pe 21 ianuarie, dupã strãpungerea barajului de la Costesti, i-am cerut lui Dejeu demisia si 1-am informat pe presedintele statului cerîndu-i consimtãmîntul pentru schimbarea lui Dejeu. Noul ministru, ales nu de mine, ci de Diaconescu si Constantinescu, a fost Dudu lonescu, secretar de stat pe vremea aceea la Apãrare, un om de
44
PACEA DE LA COZIA
caracter, cu o fire dîrzã, ale cãrui relatii cu Constanti-nescu se mãrgineau însã la o antipatie incipientã.
Al doilea personaj-cheie în ierarhia Internelor, iarãsi omul de încredere al lui Constantinescu, generalul Teodor Zaharia, secretar de stat la Interne, conducãtor direct al operatiunilor de blocare a marsului minerilor, a fãcut figura unui incompetent vrednic de tot hazul. E suficient sã spun cã în vreme ce minerii ajunseserã la Rîmnicu-Vîlcea, repeziciunea evenimentelor îl uitase pe generalul Teodor Zaharia la Tîrgu-Jiu, de unde — as putea oare sã mã îndoiesc? — coordona cu abilitate ostilitãtile din spatele frontului, raportînd fireste cã situatia e sub control. El se afla în Tîrgu-Jiu, iar minerii pãrãsiserã de mult sala polivalentã pusã la dispozitie de prefecturã în noaptea precedentã. Un al treilea om de a cãrui promptitudine si tãrie de caracter depindea reusita operatiunilor era generalul Gheor-ghe Lupu, coordonatorul pe teren al manevrelor jandarmilor, care, în clipa risipirii rezistentei jandarmilor la Costesti, si-a împins pînã acolo zelul cu care a înteles sã tinã piept minerilor încît s-a dezbrãcat de uniformã în casa unui tãran din Costesti si, îmbrãcat în haine civile, s-a strecurat cuminte printre mineri, apli-cînd tactica hãrtuirii sub acoperire. Glumesc, fireste, dar atunci nu-mi ardea de glumã vãzînd în ce hal de slãbiciune se afla un minister pe care se bazeazã în ultimã instantã forta de interventie a unui guvern, în ziua dinaintea plecãrii la Cozia, 1-am trimis pe consilierul Petricã Peiu la Ministerul de Interne pentru a afla noutãti de la celula de crizã înfiintatã acolo, sub conducerea generalilor Berechet si Neaga, întors, Petricã Peiu mi-a relatat un amãnunt neverosimil: harta pe care o aveau la îndemînã generalii de la Ministerul de
45

Interne era o banalã hartã turisticã, pe care nici nu erau trecute toate drumurile si cãile de acces între localitãti! Asta era informatia topograficã de care dispunea celula de crizã de la sediul Ministerului de Interne! Minerii cunosteau mult mai bine decît politistii drumurile, potecile si formele de relief ale zonei în care se desfãsurau ostilitãtile. Cum însusi seful SRI remarcase, liderii minerilor erau mai bine informati decît cadrele Ministerului de Interne despre evolutia evenimentelor din teren: stiau starea de spirit a jandarmilor, efectivele trupelor MI si locul de amplasare a barajelor. Iar în aceastã informare un rol important 1-au jucat posturile de televiziune Antena l si ProTV. Pe deasupra, un amãnunt care spune mult despre capacitatea de apãrare a unei capitale cum e Bucurestiul este cã în aceeasi zi numãrul de jandarmi care se mai aflau în Bucuresti în eventualitatea unor miscãri de stradã era de l 000 de soldati, majoritatea lor fiind tineri recruti lipsiti de o instructie elementarã, în comparatie cu ei, minerii erau mult mai bine instruiti. Se deplasau organizat în-tr-o formulã cvasimilitarã, si era suficient sã iei în considerare doar aceastã manierã de mars pentru a te convinge cã erau neverosimil de bine pregãtiti. Ce puteau face acei l 000 de soldati în cazul iscãrii unor dezordini sociale? Era îndeajuns ca un cartier din Bucuresti sã iasã în stradã defilînd spre guvern si situatia ar fi scãpat de sub control. Ar fi fost suficient ca muncitorii de la Rocar sã pactizeze cu revendicãrile minerilor si Bucurestiul ar fi devenit scena bãtãilor de stradã.
Pe 21 ianuarie, la întrunirea de la Cotroceni cu liderii partidelor politice parlamentare, m-am convins din nou de duplicitatea incurabilã a reprezentantilor opozitiei, care, desi stiau bine cã lucrurile depãsiserã un
46
PACEA DE LA COZIA
prag dincolo de care orice era posibil, nu au încetat pînã în ultima clipã sã batã apa în piuã deplîngînd situatia grea a minerilor din Valea Jiului si desconsiderarea pe care guvernul condus de mine o dovedea fatã de mineri. Cum tensiunea psihicã atinsese un grad insuportabil si cum eram sãtul de interminabilele explicatii globale, le-am atras atentia tãios sã lase deoparte rolul de compãtimitori ipocriti ai minerilor. Atunci le-am dezvãluit informatia pe care o primisem de la SRI, cã un grup de revolutionari, în frunte cu Dan losif, aveau de gînd sã-i astepte pe mineri sã treacã Dealul Negru si sã facã la Pitesti jonctiunea cu ei, dînd astfel marsului ortacilor alura unei revolte populare girate de neînfricatul revolutionar semidoct, în parantezã fie spus, aceasta a fost singura informatie mai acãtãrii pe care SRI mi-a oferit-o în acele zile, cãci în rest, în tot ce a urmat, m-am simtit ca un prim-ministru al unei tãri în care serviciile de informatii nu existau. Iliescu s-a supãrat vãdit în fata unei asemenea remarci si desi a ripostat iritat cum cã îl învinuiesc de conspiratie împotriva ordinii de stat, am simtit cum bate în retragere. Ulterior am avut o discutie mai calmã cu Ion Iliescu, explicîndu-i pe îndelete despre ce era vorba. Cred însã cã atunci s-a supãrat rãu pe mine. Vãdim Tudor, cu felul lui insolent si bãtos, a tinut-o una si bunã cu guvernul de uniune nationalã, cu alegeri anticipate si cu respectarea doleantelor minerilor. Omul acesta care-i propusese lui Cozma statutul de membru al PRM si un loc eligibil pe lista senatorilor, care nu pierduse nici un prilej în ultimele douã zile sã instige direct populatia la revoltã împotriva guvernului, era singurul care exulta sincer la gîndul cã regimul democratic din România se afla foarte aproape de sfîrsit.
47

In seara aceleiasi zile de 21 ianuarie am participat la Cotroceni la o sedintã extraordinarã a CSAT, unde s-a decis redactarea unei ordonante privind starea de necesitate, precum si mãsurile de urgentã ce urmau sã fie luate: scenarii si tactici militare, utilitatea întâlnirii mele cu minerii, posibilitatea refugierii guvernului în provincie în cazul unui rãzboi civil, întors la Guvern, am convocat seara tîrziu o sedintã de guvern, pentru discutarea si adoptarea ordonantei al cãrei text urma sã vinã de la CSAT. Introducerea stãrii de necesitate era o mãsurã cu bãtaie psihologicã, avînd menirea de a-i intimida psihologic pe mineri, dar si pe „coautorii morali ai mineriadelor". Ordonanta intra în vigoare la miezul noptii. Babiuc s-a arãtat cît se poate de ferm în decizia de a scoate armata pe strãzi. Acum, judecind retrospectiv, îmi dau seama cã aceastã mãsurã era ultima cale de a preîntîmpina, prin intimidare, escaladarea tensiunii din tarã, însã era o solutie de profilaxie si nimic mai mult, deoarece, în cazul în care armata ar fi tras în mineri, nemultumirea care domnea în tarã, o nemultumire creatã însã artificial, ar fi dat nastere unor evenimente imprevizibile ce puteau scãpa de sub orice control. S-ar fi ajuns la rãzboi civil. Ca un detaliu comic, mi-amintesc de sfaturile pe care, în cursul sedintei, Caramitru a tinut sã le dea lui Dudu lones-cu si lui Babiuc în legãturã cu modul în care trebuiau soldatii si jandarmii sã lupte: „Cînd vor ataca sã strige, cã dacã strigi îti intimidezi adversarul!"
tara semãna tot mai mult cu un butoi de pulbere ce putea face explozie în orice clipã, spiritele find încinse la maximum de inconstienta cu care posturile de televiziune turnau gaz peste foc, înfãtisînd lucrurile într-o manierã apocalipticã de sfîrsit de lume. stirile
48
PACEA DE LA COZIA
alarmante curgeau gîrlã, si orice român care a privit la televizor în acele zile a încercat senzatia dãtãtoare de fiori cã se alesese praful de orice ordine de stat si de orice stabilitate politicã. Toate posturile, sub pretextul informãrii publicului, au oferit neîncetat minerilor informatii despre amplasamentele fortelor de politie din teren, în acele zile m-am convins definitiv cã realitatea acestei lumi trece prin capul fiecãrui om, cã dacã realitatea e într-un anume fel nu e asa deoarece acel fel ar fi chipul ei obiectiv, ci pentru cã asa o percep oamenii. Ceea ce numim realitate obiectivã este în ultimã instantã consecinta stãrii psihologice a oamenilor dintr-o societate. Orice om trãitor într-o comunitate este supus unui fluid psihic care circulã nevãzut de la un individ la altul, iar ceea ce crede el a fi realitate e doar imaginea ce i-a fost indusã de acest fluid psihic irational. Dacã România a fost atunci la un pas de dezastru e pentru cã psihologia colectivã a oamenilor a fost una de sfîrsit de lume. Putinii care si-au pãstrat luciditatea, nelãsîndu-se molipsiti de panica generalã ce plutea în aer, si-au dat seama de usurinta cu care poti manevra psihologia oamenilor, fãcîndu-i sã ia drept aievea un lucru pe care cu o zi mai devreme toti 1-ar fi considerat o scornealã. Posturile de televiziune au creat atunci o realitate paralelã, alcãtuitã numai din imagini si din comentarii fãcute cu un aplomb de martir ce asistã la un mãcel, indicîndu-le spectatorilor o stupoare cum numai în fata neverosimilului poti încerca. stirile care se adunau de la orã la orã lãsau impresia cã întreaga tarã s-a ridicat împotriva guvernului. Se anuntau miscãri de protest din partea siderurgisti-lor din Galati, se puneau în miscare minerii din Cîm-pulung, se pregãteau la rînd muncitorii de la Tracto-
49

rul Brasov si tot asa. Aveai impresia cã toatã suflarea muncitoreascã a tãrii iesise în stradã si, precum pîraiele de munte, se strîngeau repede într-un suvoi ce se îndrepta spre Bucuresti. Ce om înzestrat cu un elementar simt al primejdiei n-ar fi crezut, în fata acestor stiri fioroase, cã guvernul e pe ducã si cã va asista din nou la întronarea prin fortã a unui guvern de stînga? Nu mai era de-acum vorba de un mars mineresc, ci de o revoltã proletarã de anvergurã nationalã. Proportiile mîniei sindicale atinseserã, chipurile, un prag de alarmã nationalã. Nimic mai fals, în afara minerilor lui Coz-ma, care încãlcau fãrã retinere legile unui stat de drept, în nici un alt oras nu s-a întîmplat ceva similar ca în Rîmnicu-Vîlcea, adicã ocuparea prefecturii si suspendarea autoritãtii institutiilor de stat timp de douã zile. Cine nu stie cã atunci cînd un crainic anuntã plin de îngrijorare o manifestare de stradã el provoacã deja pe jumãtate evenimentul anuntat? Asa cum orice sondaj de opinie contine o dozã redutabilã de sugestie, care îl sileste pe alegãtor sã nu-si iroseascã votul pe candidatul preferat, ci sã se conformeze unor rezultate pretins implacabile, care nu pot fi decît cele pe care pretinde sondajul cã le anticipeazã, tot astfel în orice stire macabrã despre un eveniment ce încã nu s-a întîmplat se ascunde dorinta nemãrturisitã ca el sã se întîm-ple. Apoi, una din cãile prin care poti îndemna un om sã participe la o actiune este sã-i sugerezi cã, cu sau fãrã el, actiunea tot va avea loc. Aceasta e metoda cea mai sigurã de a supune vointa unui om, de a-i da impresia cã, chiar si împotriva vointei lui, evenimentul anuntat se va petrece. Iar Antena l asta a fãcut în acele zile, le-a sugerat românilor cã minerii, avînd de partea lor dreptatea oropsitilor, nu pot fi opriti. Cum de
50
PACEA DE LA COZIA
nu puteau fi opriti minerii? Pãi cum sã fie opriti dacã ei întruchipau suferinta unei tãri al cãrei chin era sporit de mãsurile antipopulare ale guvernului Radu Va-sile? Cred cã o bunã parte din populatia României s-a regãsit atunci în chipurile mãcinate de griji ale minerilor. De aici si inconstientul entuziasm cu care minerii erau aclamati în unele orase si sate prin care au trecut.
si totusi, dincolo de manipularea mediaticã a populatiei, cum de nu puteau fi opriti minerii? întrebarea aceasta si-a pus-o fiecare român cu mintea întreagã, si singurul rãspuns la care putea ajunge era cã ceva nu era în ordine cu organele autoritãtii publice. De ce? Pentru cã atunci a iesit la ivealã slãbiciunea cronicã a institutiilor statului. Aceastã incapacitate de ripostã a institutiilor statului le-a stîrnit cel mai mult mirarea analistilor si politicienilor din Occident. Ei nu puteau întelege cum de aceste institutii nu si-au putut îndeplini tocmai rolul pentru care fuseserã create, acela de a pãstra ordinea de drept, în acele zile, trebuie sã re cunosc cã singurii ministri care au dovedit cã nu ocupau degeaba scaunul ministerial au fost cei ai PD-ului. Bãsescu, Berceanu si Babiuc au dovedit o hotãrîre cu neputintã de gãsit la ceilalti.
Refuzasem orice deplasare spre a mã întîlni cu Coz-ma, declarînd cã un prim-ministru nu se întîlneste sub presiunea unui ultimatum rostit de mineri, în dimineata zilei cînd minerii au ajuns în Rîmnicu-Vîlcea, am trimis o delegatie guvernamentalã acolo, alcãtuitã din ministrul Muncii si Protectiei Sociale, Athanasiu, din secretarul de stat de la Industrii, Stãnculescu, si din secretara de stat de la Finante. Cum însã la Rîmnicu-Vîlcea autoritatea statului fusese desfiintatã, prefectura fiind ocupatã de mineri iar prefectul scãpînd cu viatã
51

doar gratie interventiei lui Cozma, si cum delegatia nu numãra persoanele cu care ceruserã minerii sã se întâlneascã, adicã mai ales pe prim-ministru, nici o negociere nu a avut loc. I-am cerut lui Athanasiu sã se întoarcã în Bucuresti, si am început sã mã gîndesc serios la o întîlnire a mea cu Cozma, ca la o ultimã solutie.
Am luat hotãrîrea de a merge în gura lupului (Vîlcea vine de la volk, care înseamnã lup în slavonã) din trei motive. Mai întîi, stiam cã starea de necesitate nu era în sine o solutie, cã din clipa în care armata ar fi tras în mineri România ca stat de drept ar fi încetat sã existe. Minerii nu puteau fi cumintiti cu mãsuri de fortã, erau prea uniti si prea încercati ca sã se risipeascã precum iepurii la primul foc de armã. Iar pericolul cel mare era cã, trãgînd în mineri, armata ar fi declansat abia atunci spiritul de solidaritate, de înteles de altfel, al sindicatelor din tarã, si atunci stirile mass-media legate de ridicarea muncitorilor din tarã n-ar mai fi fost manevre de sugestionare colectivã, ci evenimente reale care ar fi dus negresit la cãderea guvernului, în al doilea rînd, stiam pe baza informatiilor primite de la SIE cã ambasadorii acreditati la Bucuresti sînt pe picior de plecare din tarã. Familiile lor începuserã sã fie trimise acasã, iar personalul ambasadelor urma sã fie redus la o schemã minim functionalã. Primejdia izolãrii României era atît de mare, deficitul de imagine creat în doar cîteva zile era asa de catastrofal, încît refuzul meu de a mã întîlni cu Cozma putea fi fatal pentru tarã. Nu am crezut nici o clipã în solutia utilizãrii armatei. Din acest punct de vedere, nu se mai punea problema supravietuirii guvernului, ci a tãrii. Cãci închiderea ambasadelor ar fi echivalat cu o iesire din circuitul tãrilor civilizate. Dupã aceea, oricît de favorabil ar fi
52
PACEA DE LA COZIA
decurs lucrurile, România ar fi trebuit sã refacã un handicap diplomatic pe care cu greu 1-ar mai fi putut acoperi în urmãtorii ani. în fond, acesta fusese rezultatul mineriadei din iunie 1990. Atunci s-a jucat zestrea de credibilitate a României în ochii cancelariilor internationale — lucrul acesta e bine sã-1 stie cei care si-au dorit din toatã inima ca guvernul Radu Vasile sã cadã, în al treilea rînd, stiam cã sînt un prim-ministru ce nu se mai poate bizui pe pîrghiile de coercitie ale unui guvern normal. Nici o institutie cu atributii de mentinere a ordinii publice nu a mai functionat în acele zile. stiam cã Internele erau scoase din uz, cum mai stiam cã Dudu lonescu nu putea într-o zi sã facã ceea ce Dejeu nu reusise sã facã în doi ani de zile cît condusese acest minister, anume sã reformeze conducerea ministerului. Mai stiam cã serviciile secrete îmi ofereau informatii inutilizabile, de care aveam tot atîta nevoie cît avea Cozma de studii de „posologie a multimii" pentru a-si conduce minerii. Am fost atunci aproape singur în luarea oricãrei decizii. Doar trei consilieri au fost permanent alãturi de mine, Gabriela Stoica, Petricã Peiu si Macarovski, acesta din urmã fiind un foarte bun cunoscãtor al minerilor. Dintre parlamentari, cei care mi-au fost tot timpul alãturi au fost Bogdan lonescu, ce s-a oferit sã mã însoteascã la Cozia, si nelipsitul lui prieten Dorin Dârstaru. Lipsit de informatii, abandonat de politie, am realizat cã sînt un prim-ministru care trebuia sã joace cartea finalã, o carte ce putea fi mare si irepetabilã, sau putea sã se dovedeascã o simplã cacealma. La drept vorbind, trebuia sã mã duc în mijlocul minerilor si sã mã port ca un prim-ministru sigur pe puterea guvernului lui, ca un prim-ministru care a acceptat într-un tîrziu aceastã întîlnire nu
53

din slãbiciunea neverosimilã a institutiilor de stat pe care nu se mai putea baza, nu sub presiunea ucigãtoare a perspectivei unui rãzboi civil ce s-ar fi declansat o datã cu primul foc tras de armatã, nu înnebunit de gîn-dul cã peste 24 de ore România putea sã fie definitiv izolatã diplomatic, ci din dorinta maiestuoasã de a le face o favoare minerilor, desi nimeni nu-1 obliga sã o facã. Asta a fost situatia în care m-am aflat eu atunci, am fost precum un jucãtor de poker care nu are nimic în mînã, dar care liciteazã cu siguranta celui ce stie cã are din plecare un careu de asi. Cãci eu la Cozia asta am fost, un prim-ministru fãrã putere jucînd rolul unui omnipotent; un prim-ministru care a lãsat impresia cã are în spate un aparat de represiune distrugãtor, cu care poate destrãma marsul minerilor în cîteva ore, cînd de fapt singura putere pe care mã puteam sprijini eram eu însumi.
O datã luatã hotãrîrea de a mã întîlni cu.Cozma, a rãmas sã aleg locul ei. Numele vehiculate în cabinetul meu au fost Tîrgoviste, Pitesti si Alexandria. Am ales instinctiv mînãstirea Cozia, ca într-o strãfulgerare. stiam însã cã minerii sînt credinciosi si cã un lãcas monahal putea oferi o ambiantã mai favorabilã cãderii la o învoialã decît vreun alt loc laic. Din Bucuresti am plecat în dimineata zilei de 22 ianuarie, fiind însotit de ministrul Finantelor, Decebal Traian Remes, si de secretarul de stat de la Industrii, Stãnculescu, ca înlocuitor al lui Berceanu, pe care minerii 1-ar fi mîncat cu fulgi cu tot din cauza arogantei cu care le vorbise. La insistentele sale, înaintea mea 1-am trimis pe seful Corpului de Control al primului-ministru, Grecea, care urma sã ajungã mai devreme la Cozia, urmînd sã mã informeze prin telefon despre situatia de acolo. Din
54
PACEA DE LA COZIA
Bucuresti am plecat cu o escortã de 20-25 de luptãtori antitero de la SRI. Singura mãsurã ce poate fi consideratã ca fãcînd parte din categoria mãsurilor de urgentã a fost luatã, din proprie initiativã, de Sorin Fodorea-nu, presedintele ARD. Acesta, specialist în elicoptere, a reusit sã zboare cu un elicopter la Cozia, asezîndu-1 pe malul Oltului, lîngã mînãstire. Adevãrul e cã am acceptat actiunea lui Sorin Fodoreanu mai mult cu nepãsare decît cu interes. Pentru mine, situatia era simplã: ori obtineam pacea, ori mã declaram prizonier al minerilor si intram imediat în greva foamei, pînã la capãt. Dar acest gînd nu 1-am împãrtãsit decît bãietilor mei Tudor si Mihai. Starea de necesitate fusese declaratã dimineata devreme, undele ei de soc psihologic ajunseserã negresit la liderii minerilor, si stiam cã voi sosi la Cozia ca un exponent al acestei amenintãri strivitoare si în acelasi timp ca mesager al unei pãci pe care guvernul si-o dorea din ratiuni umanitare, iar nu din-tr-o neputintã incredibilã, cum era de fapt cazul. Pe drum Constantinescu m-a sunat o singurã datã si atunci a fost ultima oarã cînd mi-a vorbit cu cãldurã, simtind în urãrile lui o oarecare sinceritate. Dar aceastã bruscã bunãvointã nu mã mai putea însela, întelesesem una din trãsãturile-cheie ale comportamentului lui Constantinescu fatã de mine: ori de cîte ori îmi vorbea frumos, mã lãuda sau mã felicita, tot de atîtea ori urma sã am parte la foarte scurt timp de o „loviturã". Aceasta a fost „regula de fier" a conduitei lui fatã de mine, începînd cu episodul Cozia si terminînd cu demiterea mea. Cum drumul prin Rîmnicu-Vîlcea era nesigur, am mers pe traseul Brasov-Rîsnov. în masina mea se mai aflau aghiotantul meu personal si episcopul loan, cãruia i-am cerut sã mã însoteascã deoa-
55

rece stiam cã Miron Cozma are o slãbiciune pentru el din vremea cînd episcopul era staret la Lainici, mînãs-tire la care Cozma mergea des sã se reculeagã si sã se roage. Minerii, oricît de aprigi si neînfrînati sînt la mî-nie, pãstreazã undeva în sufletul lor un respect intact pentru bisericã si oamenii ei. Iar Cozma nu fãcea exceptie. stiam, sau mai degrabã presimteam, cã, în înfruntarea cu acest redutabil lider, prezenta episcopului loan putea aduce o notã de stãpînire si de moderatie în conduita lui Cozma. Mizam pe singura pîrghie ce ar mai fi putut sã-i înmoaie încrâncenarea, pîrghia retinerii cuviincioase pe care ti-o dã prezenta unei fete bisericesti. Doamne, trebuia sã-1 îmbunez cumva, trebuia sã trezesc în acest lider o urmã de trãire si de întelegere omeneascã, altfel totul era pierdut. Drumul prin Rîs-nov era învãluit în ceatã, si pe mãsurã ce mã apropiam de Cozia cãutam sã surprind în mine însumi vreo tresãrire de teamã pentru ceea ce urma sã se întîmple. Fusesem anuntat cã armata luase deja pozitii, blocînd drumurile de acces spre Bucuresti, si întreaga tarã urmãrea la televizor deznodãmîntul unei zile de cosmar. Nu stiu dacã voi fi crezut, dar nu am avut nici un moment de nesigurantã, fiind eu însumi mirat de linistea de care puteam sã dau dovadã. Nici o clipã nu mi-a trecut prin cap cã aceastã ultimã încercare de a mai salva statul de drept ar putea sã fie un insucces. si tocmai de aceea am reusit.
Cum aveam sã aflu dupã aceea de la consilierul meu Gabriela Stoica, la putin timp dupã plecarea mea din sediul guvernului, la Palatul Victoria a sosit seful Statului Major al Armatei, generalul Degeratu, surescitat si îngrijorat. Nestiind cã plecasem spre Cozia, venise împins de nevoia de a se sfãtui cu prim-ministrul.
56
PACEA DE LA COZIA
Era vãdit îngrijorat si se îndoia cã dacã presedintele Constantinescu le-ar fi cerut-o, comandantii din armatã s-ar fi conformat ordinului de a deschide focul împotriva minerilor, cîtã vreme vinovãtiile din decembrie 1989 legate tocmai de respectarea ordinelor nu se lãmuriserã. Degeratu nu stia pur si simplu ce sã facã. Constantinescu chiar era hotãrît sã deschidã focul asupra civililor. Pradã aproape unei crize de nervi, Degeratu repeta mereu cã presedintele era pe punctul de a face exact greseala pe care o fãcuse Ceausescu la Timisoara, crezînd cã astfel va înãbusi revolta masei. Pe tot parcursul drumului spre Cozia, telefoanele de la Co-troceni au cãzut grindinã în cabinetul meu, cam unul la fiecare 10 minute. Se cereau vesti noi, si toti se arãtau acolo sceptici, vorbeau de zvonuri cã drumurile sînt blocate, se asteptau sã cad într-o ambuscadã a minerilor. Adevãrul gol-golut era cã sub pretextul îngrijorãrii pentru soarta mea se dorea de fapt esuarea încercãrii mele. Nimeni nu-mi dãdea nici o sansã, iar la Cotroceni chiar se dorea sã nu am nici o sansã.
La mînãstire am ajuns cu întîrziere fatã de ora 14, asupra cãreia cãzusem de acord prin telefon cu Coz-ma. Grecea ajunsese la ora 14 acolo si mã suna întruna spunîndu-mi cã liderii minerilor, ajunsi de mult acolo, deveniserã nerãbdãtori si furiosi. Dar la 40 de km de Cozia seful escortei de luptãtori antitero mã anuntã prin radio cã este silit sã se retragã deoarece fuseserã deconspirati. Cum adicã fuseserã deconspirati n-am înteles nici pînã astãzi, deoarece ei aveau misiunea sã mã apere pe fatã, nu sub cine stie ce acoperire. N-am putut primi nici o lãmurire din partea SRI pentru aceastã abandonare. Asa cã la Cozia am ajuns în douã masini, a mea si cea a lui Remes si Stãnculescu. Am coborît
57     •

din masinã si am vãzut multimea ce întesase pînã la refuz curtea mînãstirii si împrejurimile. M-am îndreptat spre multime si am fost întîmpinat de douã vechi cunostinte, profesori de arte martiale, care veniserã acolo aflînd de la televizor de locul întîlnirii si dorind sã fie alãturi de mine. Cei doi erau vicepresedinti ai Federatiei de Arte Martiale, si cum eu acceptasem în urmã cu peste un an sã fiu presedintele acestei asociatii, oamenii acestia, din propriu îndemn, hotãrîserã sã fie alãturi de mine acolo, lipindu-se de mine si ne-pãrãsindu-mã nici o clipã cît a durat traversarea curtii mînãstirii. Am pãtruns în multimea aceea de civili, cãci Cozma îsi respectase cuvîntul, nici un miner nefiind acolo, am pãtruns asadar în multime cu grupul de ofiteri SPP alãturi de mine, si împreunã cu cei doi profesori de arte martiale. Din rîndurile multimii de chipuri necunoscute nu s-a auzit însã nici o huiduialã si nici un strigãt de dispret. Existã o fortã magicã a respectului pentru autoritate, cuibãritã în strãfundurile fiintei oricãrui om, un fel de teamã plinã de veneratie fatã de un exponent al puterii de stat, o fortã ce lucreazã chiar si în mijlocul unei îngrãmãdiri haotice de oameni, cum era cea din curtea mînãstirii. Dacã stii sã te folosesti de ea, poti trece nevãtãmat printr-o multime de oameni cu priviri mai mult curioase decît agresive, care, desi mocnesc în sufletul lor gînduri neprietenoase, nu îndrãznesc însã sã se repeadã la tine. Iar semnul cã am stiut sã fac uz de respectul pe care ceilalti îl au fatã de autoritatea al cãrei simbol eram a fost siguranta imperturbabilã, de metronom versat, cu care m-am miscat printre ei. în spatele meu, Episcopul loan, Remes si Stãnculescu înaintau cu greu, si în formatia aceasta ne-am croit anevoie drum prin multimea de civili, zia-
58
PACEA DE LA COZIA
risti si reporteri ai posturilor de televiziune, înaintam greu nu fiindcã oamenii ar fi refuzat sã ne facã loc, ci deoarece curtea era asa de întesatã cu lume, cã nu puteai nici mãcar sã te întorci pe cãlcîie fãrã sã te freci de cel de lîngã tine si fãrã sã-i simti rãsuflarea în ceafã, în fata bisericii am fãcut-o la stînga, am pãtruns pe un culoar strãjuit de cãlugãri, din care, în peretele lui din stînga, se deschidea o încãpere cu rost de bibliotecã, cu o masã la mijloc si rafturi pe pereti, în sala pro-priu-zisã se afla o masã lungã în jurul cãreia stãteau liderii minerilor, în capul acestei mese se afla o alta, mai scurtã, ambele fiind dispuse în forma literei T. La aceastã masã ne-am asezat cu totii, eu la mijloc, în stînga mea Remes si Stãnculescu, iar în dreapta episcopii loan si Gherasim. Ce m-a surprins e cã toti stãteau cu capul plecat, sã fi fost 10 sau 12 mineri, liderii bazinelor carbonifere din Valea Jiului, Moldova Nouã, Muntii Apuseni si Oltenia. Minerii aveau fetele pãmîntii, încercãnate, se vedea pe chipul lor cã erau obositi. Coz-ma nu era printre ei, aveam sã aflu mai tîrziu cã se afla în bisericã, unde se ruga. Cel putin asa mi s-a spus, însã cred cã Miron Cozma nu se afla acolo nu pentru cã vroia neapãrat sã se roage, ci pentru cã pur si simplu ij. nu dorea sã fie acolo la sosirea mea. Vroia sã lase im-lî presia cã el nu asteaptã pe nimeni, nici mãcar pe prim-ministrul tãrii, cã este un om prea sigur pe el spre a astepta ceva de la altcineva. Numai cã aceastã absentã a lui, prin care vroia sã-mi dea de înteles cã nu îi pasã de nimeni, era în vãdit contrast cu nerãbdarea pe care o manifestase pînã la sosirea mea. Cît fusesem pe drum, Grecea mã sunase întruna rugîndu-mã sã ajung cît mai repede (trecuse ora 14 fixatã pentru întîlnire), cãci Cozma ameninta mereu cã va pleca. si iatã cã o
59

datã sosit, nerãbdarea lui Cozma se preschimbase în-tr-o nepãsare care îi oferea rãgaz sã se roage. Din clipa aceea n-a mai fost vorba de nici un calcul si de nici o chibzuialã, m-am purtat asa cum trebuie sã te porti în fata lor, vorbindu-le pe întelesul lor, direct, fãrã retoricã si fãrã superioritate, de parcã mã întîlneam cu ei acolo din întîmplare. „Ce cãutati, domnilor, aici? Ce mã faceti sã vin pînã aici tocmai de la Bucuresti?" Romeo Beja, cel mai nervos si mai pornit dintre toti, mi-a rãspuns încruntat cã problemele minerilor îi minaserã în mars, problemele lor, ale minerilor, de care însã guvernul nu vroia sã audã. „Avem problemele noastre, dom' prim-ministru, si dumneavoastrã ati refuzat sã ne vedeti si sã vã întîlniti cu noi!" „Pãi cum, domnule, sã mã întîlnesc cu voi, sub presiune? Este vorba de prim-ministrul unei tãri, chiar dacã ea se numeste România! De ce atîta violentã, aruncînd tara în haos pentru negocierea bugetului Regiei Huilei? Nu vã dati seama cã încercarea voastrã nu poate avea succes, cã nimeni nu poate întelege ceea ce faceti? Ori vã preocupã problemele voastre, si asta înteleg, ori vreti sã cuceriti puterea cu bîta printr-un mars asupra Bucurestiu-lui precum Mussolini asupra Romei, si atunci nu mai înteleg. Mussolini asa a fãcut, a cucerit Roma cu l 000 de oameni mãrsãluind asupra orasului. Voi sînteti mai multi, asa cã spuneti-mi ce aveti de gînd, ca sã stim o socotealã! Voi, dacã tineti la România asa cum pretin-deti, cum acceptati ca România sã fie astfel privitã în afarã? Nu vedeti ce-i aici, posturi de televiziune, ziaristi, reporteri... Nu stiti ce imagine are România acum pe ecranele televiziunilor strãine? Chiar asa am ajuns, sã nu ne putem întelege decît dupã ce stîrnim panicã în toatã tara? Uitati, ca sã nu o mai lungim, domnii Stãn-
60
PACEA DE LA COZIA
culescu si Remes au venit cu mine si vã rog sã începeti acum discutiile privind bugetul Regiei de Huilã si revendicãrile voastre. Eu nu o sã intervin în discutiile tehnice asupra bugetului. Aveti specialistii de fatã, eu am sã intervin numai dacã nu veti ajunge la o întelegere, si atunci voi decide eu. Vã asigur cã voi avea în vedere interesele dumneavoastrã!"
Apoi, schimbînd brusc tonul si tema discutiei, m-am adresat staretului: „Pãrinte, trebuie sã merg la toaletã, cã tare m-am grãbit sã ajung aici!"
Citite acum, cu detasarea cititorului stînd în fotoliu, cuvintele acestea pot suna nepotrivit în gura unui prim-ministru. Dar atunci, în clipele acelea cînd mintea minerilor era preocupatã în mod obsesiv doar de rezolvarea cît mai grabnicã si mai favorabilã a problemelor lor, cuvintele acestea, rostite cu tonul firesc al unui om care pur si simplu vroia la toaletã, au avut darul de a introduce o notã de naturalete umanã în-tr-o atmosferã inumanã prin incandescenta ei. Staretul, surprins de cererea mea, s-a lamentat: „Aoleo, dom' prim-ministru, nu se poate. Coridorul e plin cu ziaristi, abia am reusit sã intrãm aici. N-o sã puteti sã treceti printre ei fãrã sã vã bombardeze cu întrebãri." „Atunci?" „Pãi ar fi ceva, sã sãriti fereastra asta, sã iesiti direct în curte ocolind brîul de ziaristi, si de-acolo sã mergeti la toaletã", si staretul mi-a arãtat o fereastrã închisã. „Trebuie doar sã o destepenim, treceti pe aici, si... gata!"
Sînt clipe cînd a te purta firesc poate salva o situatie ce pare lipsitã la început de perspectivã. Doi din ofiterii SPP ce mã însotiserã în încãpere au reusit sã deschidã fereastra întepenitã, încãlecînd pervazul ferestrei, m-am întors cãtre liderii minerilor care mã pri-
61

veau toti cu mirare si le-am zis: „Domnilor, datoritã dumneavoastrã primul-ministru al României este obligat sã pãrãseascã aceastã încãpere ca sã meargã acolo unde si regele merge pe jos, sãrind o fereastrã. Vã dati seama cã dacã ajungeati la Bucuresti nu as fi putut face asa ceva, cãci acolo biroul meu este la etajul trei!" Toti au început sã rîdã. Am sãrit în curtea interioarã, si m-am îndreptat singur cãtre toaleta mînãsti-rii. Nici un ziarist nu a dibuit iesirea mea. M-am întors pe acelasi drum, am încãlecat din nou pervazul ferestrei, am sãrit pe podeaua încãperii si, aranjîndu-mi hainele cu un gest indignat de om pus în situatii nefiresti demnitãtii lui, am simtit cã parcã un înger trecuse prin încãpere: atmosfera se destinsese cu totul. Acesta a fost momentul psihologic care a detensionat definitiv situatia, grãbind atingerea unui punct al comunicãrii dintre noi pe care, în lipsa acestei pãtanii, nu 1-as fi atins decît cu greu. Starea de spirit se relaxase, depãsisem momentul retinerilor si al ostilitãtii mocnite, clipa aceea de tatonare încordatã si suspicioasã, cînd înfruntarea dintre doi adversari poate foarte usor sã alunece în invective, compromitînd totul. Reusisem deocamdatã sã detensionez atmosfera, abãtîndu-le o clipã atentia de la problemele lor si de la satisfactiile pe care si le doreau imediat.
Atunci a apãrut si Miron Cozma, de care uitasem cu desãvîrsire în acele clipe. Avea fata trasã si obositã, vocea rãgusitã si astenicã, era un om eminamente istovit. Ne-am dat mîna: „Nu credeam cã o sã ne mai vedem, si încã în aceste conditii, si asta dupã ce mi-ai dat lampasul de miner! (în septembrie 1998 fusesem la minele din muntii Apuseni, la invitatia omniprezentului domn Popescu, liderul sindicatului Meridian, în
62
PACEA DE LA COZI A
aceastã deplasare am poposit si la Petrosani, unde m-am întîlnit cu liderii sindicali si directorii Regiei. Printre ei se afla si Cozma, care m-a surprins prin cunostintele lui de naturã financiarã.) Tu crezi cã gesturi ultimative mã pot forta sã fac ce vrei tu? Te înseli. Dimpotrivã, în asemenea situatii actionez altfel decît s-ar astepta de la mine. Nu am fost si nu voi fi niciodatã fortat sã fac ceea ce nu vreau sã fac. tine minte cã vremea mineriadelor a trecut. si apoi spune-mi ce folos v-au adus ele vouã, ca participanti, sau tãrii?"
Au început discutiile propriu-zise la masa din încãperea mare. Remes si Stãnculescu din partea guvernului, liderii sindicali din partea minerilor. Atmosfera se destinsese, iar de acest lucru mi-am dat seama con-statînd schimbarea de atitudine a ofiterilor SPP care mã însoteau, îsi pierduserã crisparea si vigilenta bãnuitoare, se relaxaserã, zîmbeau si vorbeau între ei. Au început asadar discutiile propriu-zise. Aceasta era faza a doua a înclestãrii psihologice, dupã momentul deten-sionãrii atmosferei, fazã în care trebuia sã-i conving pe mineri de disponibilitatea guvernului de a le satisface dorintele. O fazã a negocierilor tehnice, legate de buget, esalonarea datoriilor, redeschiderea celor douã mine de la Dâlja si Bãrbãteni, restructurarea Regiei Huilei cu acordul directorilor regiei si al liderilor sindicali etc. si spun bine negocieri, cãci acolo s-a negociat, nu s-a impus. Remes si Stãnculescu au negociat de la egal la egal cu minerii, nu a fost vorba de o impunere neconditionatã din partea minerilor a unor cereri în fata cãrora guvernul n-ar fi avut altceva de fãcut decît sã le accepte. Lucrul acesta e bine sã fie stiut de toti cei care m-au învinuit cã la Cozia le-am promis minerilor marea cu sarea doar cu scopul de a iesi din criza prin care
63

trecea guvernul. Nici o clipã nu le-arn dat minerilor senzatia cã sîntem slabi si cã am venit acolo ca sã salvãm ce mai putea fi salvat, cu pretul celor mai elucu-brante promisiuni. Fireste cã slãbiciunea cronicã a guvernului meu atinsese atunci o fazã criticã, dar lucrul acesta îl stiam eu, nu minerii si nici populatia. si pentru cã îl stiam doar eu, mi-am tratat adversarul cu siguranta celui care stie cã celãlalt nu stie ce stiam eu. Oricît de slab ai fi, esti încã foarte puternic dacã adversarul nu-ti stie slãbiciunea. Fireste cã în zilele acelea toti au vorbit de încãlcarea ordinii de stat si de subminarea autoritãtii legale, dar cîti au realizat cu adevãrat proportiile neputintei puterii? Nici Cozma nu si-a dat seama atunci cã el negocia cu un guvern fãrã putere realã, cãci nu putea sã admitã nici el cã, pe 22 ianuarie, nimeni nu-1 mai putea opri în marsul lui spre Bucuresti. Armata, am mai spus-o, nu putea trage în mineri decît cu pretul declansãrii unui rãzboi civil, si atunci spre Bucuresti, în locul a 10 000 de mineri, s-ar fi revãrsat zeci de mii de oameni, în Rîmnicu-Vîlcea s-au strîns sute de civili care au scandat minute în sir „Cinste lor, cinste lor, cinste lor minerilor!", si-atunci se mai îndoieste cineva de consecintele la care ar fi dus interventia armatei?
în timpul discutiilor tehnice, Cozma a stat în picioare lîngã masa în jurul cãreia sedeau episcopul loan si episcopul Gherasim al Rîmnicului. Grecea, trecut prin brigada artisticã a ASE-ului, se plimba întruna prin încãpere si glumea, îsi gãsise între liderii minerilor doi vlãjgani de vreo doi metri, care îl depãseau si pe el în dimensiuni, cu care se împrietenise spontan, pe baza asemãnãrii fizice. Apoi Cozma mi-a povestit viata lui, mi-a descris familia din care s-a ivit, greutãtile vietii
64
PACEA DE LA COZIA
de miner. Tatãl lui fusese de asemenea miner. L-am încredintat cã stiu în ce conditii inumane lucreazã minerii si cã n-am avut niciodatã pornirea de a minimaliza problemele lor, dar cã între o negociere civilizatã si ceea ce se întîmpla atunci era o mare deosebire. „Nu stiu cine v-a împins sã faceti ce-ati fãcut. si vreau sã-ti atrag atentia foarte serios cã s-a dus timpul cînd se iesea pe stradã cu bîta, acum e timpul lobby-urilor de partid, tu ai un lobby? Intrã în rîndul lumii, mãi Coz-ma, vezi-ti de sindicat, de afaceri, dar nu mai fã ce-ai fãcut pînã acum. Intrã în politicã dacã vrei, uite, am auzit cã vrei sã fii senator de PRM, foarte bine, dar nu mai recurge la fortã cã nu rezolvi nimic cu ea." Cozma a negat cã ar fi membru PRM si cu atît mai putin cã vrea sã fie senator. Un lucru e foarte important de precizat, deoarece pînã si Emil Constantinescu a crezut ulterior cã eu îi dãdusem asigurãri personale lui Cozma cã nu va fi urmãrit penal, garantîndu-i eventual imunitatea în cazul intentãrii unui nou proces. Or, în afarã de prevederea finalã din protocolul semnat atunci, cã nici un miner nu va fi urmãrit administrativ, eu nu i-am dat lui Cozma personal vreo altã asigurare. Nici nu aveam cum sã-i dau o asemenea asigurare. Justitia se afla sub controlul lui Stoica, iar el era atunci în strînse legãturi cu Constantinescu. în plus, presedintele Curtii Supreme era regretatul Moisescu, care, în pofida sentimentelor de simpatie care le avea fatã de mine, era unul din amicii cei mai apropiati ai lui Constantinescu. Asadar, sã fi vrut si nu aveam cui sã cer sprijinul în cazul disculpãrii lui Cozma, si chiar dacã as fi cerut asa ceva, nu as fi fost ascultat. Un lucru este sigur, mult timp dupã întîlnirea de la Cozia, Constantinescu si-a pus mereu întrebarea: „Ce s-a întîm-
65

plat la Cozia? Ce i-a promis Radu Vasile lui Cozma? Precis cã s-au înteles împotriva mea!" Ulterior, mass-media a rãspîndit la rîndul ei ideea cã la Cozia a existat o întelegere secretã între mine si Cozma, întelegere pe care eu am încãlcat-o! Aceastã idee a fost atît de puternic indusã de anturajul lui Constantinescu în-cît pînã si Traian Bãsescu s-a sesizat, strigînd odatã enervat într-o sedintã de guvern: „Si dacã ar fi fost o întelegere, ce? Din moment ce pentru salvarea unei astfel de situatii puteai sã folosesti orice fel de mijloace, la fel ca adversarii tãi, care este vina care i se imputã acum prim-ministrului?"
La Cozia nici o clipã nu am discutat între patru ochi cu Cozma, ci totul s-a spus acolo, în sala aceea, în prezenta episcopilor loan si Gherasim, în vreme ce pe lîn-gã noi treceau cãlugãri aducînd una sau alta, iar la masa învecinatã Remes si Stãnculescu se rãzboiau în cifre cu liderii minerilor. Episcopul Gherasim era un bãtrî-nel simpatic si vesel, care permanent a fost de acord cu... minerii. Dupã circa o orã, le-am propus celor prezenti: „Hai sã mîncãm, cã am plecat de dimineatã si mi-e foame. Voi ati mîncat, bãieti?" Cum minerii au negat, discutiile tehnice s-au întrerupt, iar staretul si cãlugãrii au improvizat la iutealã o masã, cu ciorbã de fasole si pîine. Aplecati asupra strãchinilor cu ciorbã, redevenisem cu totii oameni. S-a vorbit atunci despre orice, de la echipa de fotbal Jiul Petrosani si pînã la necazurile financiare ale episcopiei lui Gherasim. Dupã masã, discutiile tehnice s-au reluat, iar la sfîrsit am semnat hîrtiile de mînã continînd protocolul întelegerii noastre, în el se fixase bugetul, volumul de investitii al Regiei Huilei, planul de restructurare si garantarea faptului cã minerii nu vor fi urmãriti administrativ, cît
66
l
PACEA DE LA COZIA
si angajamentul lor cã se vor întoarce de îndatã în Petrosani. Era vorba de un alineat referitor la toti minerii, fãrã precizãri nominale. Se întunecase afarã cînd am semnat în sfîrsit protocolul. „Hai sã iesim împreunã si sã aprindem o luminare în bisericã", i-am spus lui Cozma. Scena a fost vãzutã de toatã tara prin intermediul televiziunilor. Afarã, singura declaratie de care mi-amintesc e cã la întrebarea unui reporter „Cine a cîstigat?", am rãspuns: „Nu a învins nici una din pãrti, dar a cîstigat tara, cãci va fi pace." Iesind din bisericã, la despãrtire i-am cerut lui Cozma sã-si respecte angajamentul din protocol, în fata mea, Cozma a pus mîna pe telefon si le-a ordonat minerilor din Rîmnicu-Vîlcea sã se urce în autobuze si sã plece spre Valea Jiului. Trãsãtura aceasta de caracter a lui Cozma trebuie sã fie retinutã, cãci omul si-a respectat cuvântul. Apoi nu pot sã nu pun în luminã puterea pe care o avea Cozma asupra mintii minerilor. Desi îndîrjiti, încãpãtînati si nervosi, sustinînd deseori puncte de vedere personale contradictorii, minerii, de îndatã ce Cozma deschidea gura, îl urmau orbeste. Fascinatia exercitatã de acest om asupra lor nu are corespondent în lumea politicã româneascã. Cozma era un lider absolut al cãrui cuvînt nu cunostea împotrivire, nici o hotãrîre nu îi era pusã la îndoialã si fiecare ordin al lui era ascultat fãrã crîc-nire. Reusise prin calitãti native de exceptie sã le insufle minerilor o credintã misticã în el; acolo unde era el, minerii se simteau siguri si actionau fãrã gres, de îndatã ce el pãrãsea locul spiritele se încingeau, nervozitatea crestea si toti asteptau ca el sã se întoarcã. Cu un asemenea om în frunte, minerii erau cu adevãrat o fortã, dar o fortã prin excelentã psihicã ce pornea dinspre el cãtre ei, însufletindu-i si dîndu-le o putere incontes-
67

tabilã. Mineriadele au existat pentru cã a existat Miron Cozma. Oricîte dedesubturi politice se pot gãsi mine-riadelor si oricîte directii a cãpãtat în timp miscarea minerilor din Valea Jiului, toate dedesubturile politice si toate directiile acestea nu ar fi putut naste ce au nãscut dacã în punctul de convergentã rezultat prin încrucisarea lor nu ar fi fost acest om.
La plecare am mers de astã datã spre Rîmnicu-Vîlcea, iar între Rîmnicu-Vîlcea si Drãgãsani am întâlnit primele baraje de tancuri ale armatei. M-am dat jos din masinã, i-am lãmurit pe ofiteri cã situatia se limpezise si le-am strigat soldatilor sã se întoarcã în unitãtile lor. Strigãtele de „Ura, ura!" slobozite din gîtul acelor tineri m-au fãcut sã simt cît de fericiti erau cã scãpaserã de tensiunea în care trãiserã pînã atunci la gîndul cã vor trebui sã aibã de-a face cu minerii lui Cozma. Erau fericiti pentru cã le fusese fricã, pentru cã tremurase inima în ei în fata perspectivei de a trage în civili, si mai erau fericiti pentru cã erau tineri, pentru cã nu aveau nici o experientã de luptã si pentru cã presimtiserã cã, la o adicã, nu ar fi putut sã facã fatã minerilor, cu toate tancurile, taburile si mitralierele lor. Acelasi lucru îl presimtisem si eu. M-am dus cãtre Drãgãsani si apoi drum întins pînã la Bucuresti. Am sosit în Bucuresti la ora trei dimineata, am dormit cîteva ore si la ora 10 am fost la guvern. Felicitãrile curgeau din toate pãrtile, dar cui îi pãsa în acele clipe de ele?
A doua mineriadã, din februarie 1999, s-a petrecut fãrã participarea mea. Pe 15 februarie, Miron Cozma a anuntat iarãsi grevã si declansarea unui nou mars cãtre Bucuresti. stia probabil dinainte de decizia ce urma sã fie luatã pe 15 februarie de Curtea Supremã de Justitie, asa cã a cãutat, declansînd greva în chiar
68
PACEA DE LA COZIA
ziua formulãrii sentintei, sã emitã un semnal de alarmã pentru autoritãtile din Bucuresti. Sentinta a fost formulatã, marsul s-a pus în miscare, dar acum se stia cã revolta e rãsuflatã, cã nu mai e vorba de revendicãri sindicale, ci de rãfuiala lui Cozma cu Bucurestiul. La Stoenesti, pe 16 februarie, Jandarmeria a fãcut ce-ar fi trebuit sã facã si la Costesti: sã-i împrãstie pe mineri în virtutea unor ordine precise venite din partea unor ofiteri profesionisti. Noaptea de 16 februarie mi-am pe-trecut-o la sediul SRI alãturi de Costin Georgescu, ju-cînd sah si comentînd rapoartele care veneau la sediul central informativ. Dimineata am plecat amîndoi într-un elicopter si am survolat cîmpul bãtãliei de la Stoenesti, vãzînd cum minerii se risipesc. Asta a fost tot. Nu am participat cu nimic la arestarea lui Cozma si la condamnarea lui ulterioarã. Numai Emil Constan-tinescu stie dedesubturile acestei condamnãri, în zilele acelea am simtit cum în jurul meu se tese un zid al tãcerii, Constantinescu neagreînd ideea implicãrii mele într-o mineriadã care mi-ar fi sporit iarãsi cota de popularitate, care oricum, dupã Cozia, crescuse prea mult pentru ambitiile unui presedinte ce nu accepta cã în tara aceasta mai sînt si alti oameni de valoare în afara lui. Sunã prezumtios si plin de îngîmfare ce spun, dar antipatia dintre noi doi îl fãcea pe Constantinescu sã priveascã fiecare reusitã a mea ca pe un esec personal. Omeneste îl înteleg, dar si el trebuie sã mã înteleagã, si mai trebuie sã înteleagã cã eu la Cozia am fãcut ceea ce el în veci nu ar fi putut face. Cum sã-i spun azi fostului presedinte cã în Who's Who existã un singur nume de politician român, si acela e al meu? Cum sã-i spun cã în publicatia anualã a Editurii Hachette privind evenimentele mondiale ale anului 1999 în rubri-
69

ca destinatã României stã scris: „Mineriade. Cozma. Primul-ministru, Radu Vasile"? si cã dacã numele meu apare acolo nu e pentru cã în timpul mandatului meu România a plãtit datoria externã de trei miliarde de dolari, nu e pentru cã Dacia, Petromidia si BRD au fost privatizate, nu e pentru cã Bancorexul a fost desfiintat, nu e pentru cã la Helsinki România a fost invitatã sã înceapã negocierile de aderare la Uniunea Europeanã, nu e pentru cã s-a încheiat acordul cu FMI si PSAL l cu Banca Mondialã, nu e pentru cã am reusit sã îl aduc pe Sfîntul Pãrinte în România, si nu e nici mãcar pentru cã în rãzboiul din Kosovo guvernul meu a oferit neconditionat sprijin NATO-ului, ci, culmea, pentru cã într-un ceas în care se pãrea cã nimeni nu mai putea salva tara, eu am salvat-o gratie unui amãnunt revoltãtor de omenesc: am stat de vorbã cu Cozma la Cozia. Sînt împliniri umane, seci si neceremonioase, care depãsesc în însemnãtate cele mai rãsunãtoare succese diplomatice, economice sau militare. Iar împlinirea mea umanã fatã de aceastã tarã s-a numit pacea de la Cozia. Mineriadele au fost un act politic, nu o revoltã proletarã avînd ca punct de plecare revendicãrile unor mineri. Toate guvernele din tãrile foste comuniste au privit cu atentie deznodãmântul mineriadelor. Aproape toti prim-ministrii din tãrile foste comuniste — polonez, ceh, slovac, ungur, bulgar si rus — mi-au mãrturisit ulterior cã în cazul în care guvernul meu cãdea, ei însisi si-ar fi privit cu îngrijorare propriul viitor. Toti aveau informatii cã reusita minerilor în încercarea de a rãsturna guvernul României ar fi încurajat miscãrile sindicale din propriile lor tãri, oferindu-le partidelor de stînga pretextul unor actiuni similare. Desfiintarea mineriadelor, si e bine spus desfiintare cãci nici un eve-
70
PACEA DE LA COZIA
nimerit asemãnãtor nu va mai avea loc în România de-acum încolo, a însemnat sfîrsitul unei epoci: epoca loviturilor de stat prin folosirea fortei proletare de cãtre Structuri. Românii au rupt-o cu o traditie dãunãtoare, instauratã în 1990. Iatã cum o traditie poate dura numai nouã ani.
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Am intrat în Partidul National tãrãnesc în ianuarie 1990, desi gîndul meu s-a îndreptat mai întîi cãtre liberali. Numai întîmplarea si cuvintele unor colegi de facultate m-au fãcut sã-i aleg pe tãrãnisti si nu pe liberali. Am intrat în politicã mai mult din entuziasm decît din ambitie, ca toti cei cãrora le-a trecut prin minte atunci sã se apuce de un lucru pe care nu stiau a-1 face, dar pentru care se simteau fãcuti. Participasem într-un fel la revolutia din decembrie 1989, fiind martor direct la niste evenimente care, e drept, se petreceau peste mine. îmi amintesc de tinerii întinsi pe bulevardul Ma-gheru, ca un covor viu de trupuri în fata taburilor si tancurilor sosite acolo. De cîte ori îmi aminteam de aceastã imagine neverosimilã, îmi spuneam cã tinerii aceia fuseserã mai buni decît noi, cei aflati la vîrsta a doua, si îmi repetam cã în politicã trebuie sã încerc sã fiu la înãltimea acelui curaj pe care îl vãzusem pe bulevardul Magheru în 20 decembrie 1989. Pe 22 decembrie, împreunã cu doi colegi de la ASE, am intrat purtati în clãdirea Comitetului Central al Partidului Comunist. Holul de la parter pãrea ca dupã rãzboi, cãlcâi pe tablouri sfîsiate si aruncate pe jos, pe maldãre de cãrti împrãstiate peste tot, privind îngrozit la peretii înnegriti de funingine. Pe treptele ce duceau la etajul întîi, cîtiva tineri revolutionari, cu arme pe genunchi, duceau cu schimbul la gurã o sticlã de bãuturã. Am
73

stat putin si, simtind cã nu acolo era locul meu, am plecat. Am plecat fãrã sã bãnuiesc cã din 1992 aveam sã fiu senator si cã mã voi plimba pe coridoarele, acum atît de familiare mie, ale Senatului României, urcînd scãrile acelea, atît de mizere atunci.
Am intrat în PNtCD în ianuarie 1990 si am vãzut acest partid crescînd sub ochii mei. Atunci nu bãnuiam cã va veni o zi cînd acelasi partid va muri sub ochii mei. Cînd un partid ia fiintã, treptele prin care el trece spre a se organiza nu se deosebesc cu nimic de stadiile prin care trece orice grup uman în interiorul cãruia se încheagã progresiv o ierarhie. Dacã iei mai multi oameni si îi pui sã stea în acelasi loc, ei vor alcãtui mai întîi o adunãturã haoticã si dezordonatã, în care relatia dintre ei va fi una de neutralitate si de respect temãtor. Se vor tatona încercînd sã-si mãsoare unul altuia puterile. Dar treptat, asemenea unui aluat ce creste sub actiunea unui ferment, dinlãuntrul acestei mase haotice ce pãrea a nu fi supusã nici unui principiu de organizare se va ivi o ordine intrinsecã, reprezentatã de niste relatii de ierarhie, inevitabile si firesti. Pe scurt, se vor ivi liderii, adicã cei cu opinie si cu putere de impunere asupra celorlalti, cei cãrora li se acordã autoritate în mãsura în care ceilalti sînt dominati. Acestia din urmã vor gravita în jurul liderilor deoarece, lipsiti fiind de autoritate, au nevoie de una primitã din afarã. Pe toti îi mînã ambitia si dorinta de putere, dar puterea nu o vor avea decît cei nãscuti pentru asta. Iatã calea obisnuitã prin care un grup se ordoneazã pe seama unei ierarhii ce creste din interiorul grupului. Dar lucrurile nu se petrec asa întotdeauna, cãci mai e o cale de ordonare, iar aceastã altã cale e cea în care ierarhia este impusã de o vointã din afara partidului, care intro-
74
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
duce cu de la sine putere o ierarhie care nu corespunde celei intrinsece. Urmarea fireascã e conflictul dintre cei ce sînt de fapt înzestrati cu autoritate si cei cãrora li se dã din afarã, prin intruziune, autoritatea. Pînã la moartea lui Coposu ierarhizarea PNtCD s-a fãcut predominant prin cea dintii cale. Dupã moartea lui, ierarhia a fost tulburatã de interventia lui Constanti-nescu, care a strecurat în PNtCD acest cal troian care a fost Ciorbea. Numai cã nu poti peste noapte sã aduci un om într-un partid si sã le spui celorlalti: „Iatã liderul vostru! Urmati-1!" Asa ceva nu se întîmplã decît în armatã, dar într-un partid, adicã într-un grup în care autoritatea se cîstigã prin disputã directã si ciocniri fãtise, iar nu prin grade acordate prin ordin, implantarea unui lider va fi urmatã de respingerea fireascã a acestuia: cu o conditie însã, ca grupul sã fie deja ierarhizat, avînd o ordine pe verticalã bine înrãdãcinatã. Marea dramã e cã moartea lui Coposu a prins PNtCD fãrã o ordine oficialã fermã, decesul lui survenind într-un moment în care el nu apucase sã consfinteascã, prin desemnare directã, ordinea intrinsecã a partidului. Da, e bine ce spun, lui Coposu nu îi mai rãmãsese decît sã spunã: „Aceasta e ierarhia în partid, o ierarhie pe care nu eu am creat-o, ci s-a creat singurã, prin urmare decid ca succesorul meu la conducerea partidului sã fie cutare sau cutare." A asteptat prea mult, a sovãit nepermis de mult, dar timpul nu a sovãit si nu 1-a mai asteptat. Dacã ar fi desemnat succesiunea, lucrurile ar fi fost încheiate, cãci orice venire a unui nou lider e însotitã de anihilarea celor care pot fi o amenintare pentru noua conducere. Coposu însusi 1-a anihilat pe Ratiu, în care a vãzut întotdeauna singurul contracandidat serios la functia de presedinte al partidului.
75

L-a anihilat tinîndu-1 deoparte, împingîndu-1 în esalonul secund, nefolosindu-1 la adevãratul lui potential pe ardeleanul cu maniere britanice. Hîrtia pe care totusi Coposu a apucat s-o scrie înaintea mortii si în care declara drept succesori pe Radu Vasile în functia de presedinte executiv si pe Ciumara în cea de secretar general al PNtCD a fost ignoratã de Diaconescu si de lonescu-Galbeni. „Bine, Radule, dar hîrtia asta nu are nici o valoare, i-a fost luatã cu forta lui Coposu, poate cã nici nu mai era constient cînd a semna t-o!" Acestea au fost cuvintele lui Galbeni, iar Diaconescu, dornic sã fie el presedinte, a marsat la aceastã insinuare macabrã si abjectã, pe care numai mintea lui Galbeni o putea nãscoci. Una peste alta, moartea lui Coposu a lãsat neterminatã opera cãreia îi dedicase ultimii ani: organizarea PNtCD. Fãrã el, fãrã singura autoritate în fata cãreia se înclinau toti tãrãnistii, frustrãrile celor care nu aveau înzestrarea de a fi lideri, dar care nu se împãcau cu ideea cã voi fi eu lider, au rãbufnit fãrã oprelisti, partidul fãrîmitîndu-se în factiuni si coterii. Alegerea lui Diaconescu în functia de presedinte nu a calmat apele, cãci Diaconescu, desi abil si dotat cu o viclenie de vulpe, era slab. Nu a putut înãbusi despicarea tãrãnistilor în grupuri de interese, despãrtite de o antipatie latentã, dar incurabilã. Pe acest fundal de conflict latent a cãzut între noi Ciorbea. Constan-tinescu vroia sã facã din el un lider penetist, dar presedintele statului nu intuise tristul adevãr cã Ciorbea nu putea fi lider din acelasi motiv pentru care Coposu fusese unul. Cu alte cuvinte, nu era nãscut pentru asa ceva. Lui Ciorbea îi lipsea flerul psihologic si fondul de agresivitate inerent unui politician, în schimb avea din plin vointã de dominare. si cum se întîmplã
76
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
de obicei, cei care vedeau în mine sfîrsitul lor ca pe-netisti, si îi încredintez acum cã i-as fi înlãturat în primele 30 de minute de exercitare a functiei de presedinte, aceia s-au coalizat spontan în jurul lui Ciorbea. si-au descoperit brusc o dragoste nebunã si cu neputintã de tulburat pentru un om care ar fi putut sã fie un bun lider sindical, dar nu lider al unui partid de care nu era legat prin nimic, decît numai prin dorinta fireascã de a avea, ca prim-ministru, sprijinul lui neconditionat. S-a creat astfel o tensiune ireconciliabilã între liderii defacto ai partidului si cei care ar fi vrut sã fie lideri fãrã sã aibã însã înzestrarea necesarã. Din prima categorie fãceam parte la început Ciumara, Spinea-nu si eu. Din cea de-a doua, coteria condusã de Galbeni si Remus Opris. Diaconescu, oricît de împãciuitor s-a strãduit sã fie, s-a lãsat pînã la urmã în seama bu-nului-plac al presedintelui Constantinescu. De aceea, cît timp am fost prim-ministru, am fost sãpat necontenit de cei cãrora nu li se închiseserã rãnile iubirii lor înselate pentru Ciorbea, apoi de însusi presedintele partidului meu, prea slab pentru a întelege ce putere uriasã avea în calitatea lui de lider al PNtCD-ului, si, în fine, de presedintele statului, care nu a înteles sã fie un arbitru neutru peste partidele politice, strãduin-du-se în schimb sã fie eminenta cenusie care conduce din umbrã PNtCD-ul. Dar sã nu anticipez. E îndeajuns sã spun cã e un gînd amar sã stii cã doi demnitari de rang suprem, cum am fost eu si Constantinescu, nu au putut colabora. Asta ne-a costat pe amîndoi: pe mine, functia de prim-ministru; pe el, cea de-a doua candidaturã, desi costul cel mare 1-am suportat eu si nu el. într-un partid urci în ierarhie prin trei mijloace: prin disputã directã, cînd fiecare îsi mãsoarã fortele cu ce-
77

lãlãit, prin gravitarea în jurul unui lider care te ridicã la nivelul lui, sau, dacã ai stofã de lider, prin crearea unui grup de sustinãtori si simpatizanti. Eu m-am folosit de toate cele trei mijloace de urcare în ierarhia PNtCD-ului. De la început, adicã de la intrarea mea în PNTCD în ianuarie 1990, cînd nu aveam nici cea mai micã idee despre ce este politica si despre ce înseamnã cu adevãrat sã o practici, am gravitat în jurul lui Cor-neliu Coposu. si tot de la început nu m-am dat niciodatã în lãturi sã intru în disputã fãtisã cu colegii mei. Din pãcate, de cel de-al treilea mijloc nu m-am priceput sã mã folosesc pînã la capãt. Asa-numita factiune Radu Vasile din PNTCD, adicã grupul de la Brasov, nu a fost neapãrat o creatie a mea, ci un grup înfiintat ad-hoc, nepremeditat, de cãtre tãrãnistii care întelesese-rã în martie 1997 cã sustinerea lui Ciorbea în conflictul lui cu pedistii ar fi însemnat accentuarea unei crize care si-asa paralizase guvernul, zãdãrnicind orice mãsurã de reformã. Toti acesti tãrãnisti s-au grupat instinctiv în jurul meu.
în ianuarie mã înscrisesem în PNTCD din entuziasm si ambitie, si simteam cã pot schimba tara, atît de optimist eram. în sediul central al PNTCD era atunci un haos de început de lume. O clãdire veche si neamenajatã, cu încãperi largi si neprimitoare, în care intra si iesea cine vroia, în care nu stiai cui sã te adresezi si pe cine sã cauti; domnea o agitatie atotstãpînitoare, în care trebuia sã te descurci cum poti. Un coleg de-al meu m-a introdus în birou la Bãrbusi. A fost primul tãrãnist din vechea generatie pe care 1-am cunoscut, un om alãturi de care mi-am început drumul în PNTCD si cãruia îi port un respect nealterat de vreme. El m-a introdus mai tîrziu în birou la Corneliu Coposu, omul despre
78
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
care se stia cã în a lui mînã se aflau Miele puterii în partid, în acele zile de dezorganizare totalã, cînd toate trebuiau luate de la început, cînd se înfiintau departamente si se fãceau angajãri de personal, cînd febrilitatea de a face ceva te silea sã-ti depãsesti reticenta celui care se stie novice în materie de organizare a unui partid, în acele zile puteai sã te apuci de orice pentru cã efortul tãu era binevenit, si indiferent de lucrul de care te apucai stiai cã nu-1 mai fãcusesi vreodatã si cã trebuia sã-1 înveti din mers. Niciodatã nu am vãzut atîtia oameni apucîndu-se sã facã niste lucruri pe care nu le mai fãcuserã vreodatã si fãrã sã aibã vreo idee dacã vor face bine ce si-au propus. Se discuta enorm, toti aveau idei stringente si teorii fãrã pereche, fiecare avea în cap un program sau un plan de strategie pentru partid. Toti erau adeptii unei teorii economice sau ai unui curent politic, toti citiserã cãrti despre politicã si toti aveau lucruri extrem de importante ce trebuiau împãrtãsite imediat celorlalti. Multi s-au înscris atunci în PNtCD, unii din nostalgia dupã niste vremuri pe care le apucaserã în adolescentã, altii mînati de imaginea idilicã pe care o aveau despre politica tãrãnistã interbelicã, altii pentru cã avuseserã rude tãrãnisti si, în fine, altii pentru cã pur si simplu vroiau sã se apuce de politicã. De începuturile acelea mi-amintesc cu melancolia unuia care a privit cu încîntare revãrsarea zorilor fãrã sã bãnuiascã faptul cã dupã rãcoarea aurorei va urma arsita unei dupã-amieze pline, a unei dupã-amieze caniculare si înãbusitoare cînd sufletul ti se sleieste si simturile ti se tocesc, si cînd apatia e asa de adîncã si moleseala atît de grea cã aproape ai uitat de încîntarea cu care ai privit zorii. Cîtã apatie si dezamãgire e în noi, cei de azi, cei care atunci am sperat
79

cã partidul acesta istoric va redeveni un pol de putere într-o tarã democraticã! Ce amãrãciune si ce dezamãgire e în noi, cei care ne-am petrecut atîtia ani într-un partid care s-a destrãmat cu aceeasi repeziciune cu care a fost înfiintat! si cîtã durere ascundem în noi, cei care, dacã am fi bãnuit ce se va alege din acest partid, am fi plecat din el a doua zi dupã ce ne înscrisesem! Ori-cîtã scîrbã am adunat în mine în acesti ani, nu pot sã mã gîndesc la acele zile de început fãrã sã mã apuce dorul de ele si fãrã sã urlu de revoltã la gîndul cã totul s-a sfîrsit.
Dupã organizarea anevoioasã a partidului, a urmat primul congres, în 1991. Presedinte a fost ales singurul care merita aceastã functie, de altminteri cel care nici nu a avut contracandidat: Corneliu Coposu. La acel congres a participat si veteranul tãrãnist Emil Ghile-zean, fost ministru si fost guvernator al Bãncii Nationale în perioada interbelicã, omul cu cel mai înalt grad din vechea garniturã a Partidului National tãrãnesc. Congresul s-a desfãsurat într-o atmosferã apãsãtoare, cenusie. stiam ce imagine catastrofalã aveam în ochii multimii, tãrãnistii fiind priviti atunci fie ca niste mumii malefice, reînviate în urma unei îmbãlsãmãri ce durase 50 de ani de comunism, fie ca niste capitalisti veniti din afarã al cãror singur gînd era cumpãrarea pe nimic a tãrii. Celor din prima categorie, ilustratã de Coposu, li se prezicea un sfîrsit rapid si o compromitere definitivã, prin dezvãluirea angajamentelor de informatori ai Securitãtii. Cei din a doua categorie, de pildã Ion Ratiu, erau întîmpinati dispretuitor cu „Nu ne vindem tara!", fiind priviti ca niste cãpuse ce trebuiau silite sã se întoarcã cît mai repede de unde veniserã, din putredul si imoralul Occident. Un Occident putred, dar
80
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
putred de bogat, si imoral, dar imoral de puternic. Copo-su, cu trãsãturile lui adîncite si brãzdate, slab si îmbã-trînit, sporea si mai mult culoarea sumbrã în care ne învãluise lumea. Avea o proastã imagine mediaticã, si de cîte ori n-a auzit el însusi sau nu a citit în ziare cã are un cap de mort! într-adevãr, nu avea nimic din telegenia atît de obligatorie astãzi pentru a intra în gratiile unui electorat care a fost dresat sã-si aleagã liderii dupã criterii actoricesti.
Acest om cu cap de mort era în realitatea lui vie un bãrbat frumos. Avea niste ochi albastri clari, cufundati în orbite adîncite, si o privire blîndã, fermã si uneori încruntatã, de om pãtit si trecut prin tot ce poate fi mai rãu. Statura lui înaltã, impunãtoare, corespundea perfect unui psihic echilibrat si unei inteligente rafinate. Era un animal politic de rasã, lucru de care însã aveam sã-mi dau seama cu încetul, între el si Iliescu era o relatie de evitare respectuoasã. Fiecare în sinea lui recunostea valoarea celuilalt, dar nici unul nu o arãta. Se pãstrau reciproc la distantã, neacceptîndu-se prea mult unul lîngã altul.
Coposu era un mare fumãtor si abia cunoscîndu-1 pe el am înteles ce înseamnã a fuma tigarã de la tigarã. Cînd îi atrãgeam atentia cã fumeazã prea mult, îmi rãspundea: „Viata mi-a luat totul, dacã renunt si la fumat, cu ce mai rãmîn?" Nu bãnuiam atunci, cînd îi atragem atentia cã fumeazã prea mult, cã eu însumi aveam sã ajung în timpul mandatului de premier sã fumez 2-3 pachete pe zi. în puscãrie Coposu se lãsase de fumat, însã cînd a iesit dupã 17 ani, cîntãrind 57 de kg si abia tinîndu-se pe picioare, a vrut de curiozitate sã fumeze tigãrile lui preferate, Regale. Cum tigãri cu un asemenea nume nu mai erau, s-a multumit cu
81

Nationale, un alt nume care îi suna cunoscut lui Coposu. „Dacã atunci, asa slab cum eram, mi-ar fi fost rãu la prima tigarã, n-as mai fi fumat. Dar cum mi-a plãcut, m-am reapucat de fumat si voi fuma pînã la moarte." Coposu stia sã fie elegant, avea o distinctie a tinutei si o sigurantã a miscãrilor trupului care exercitau un efect miraculos asupra femeilor. Se simteau bine în prezenta lui, îsi descopereau brusc o cochetãrie pe care o vîrstã ca a lui ar fi exclus-o în mod obisnuit. Pesemne cã alura de cavaler urias si bonom, precum si siguranta lui elegantã creau femeilor o pornire inconstientã spre cochetãrie. Coposu simtea acest lucru si îl accepta cu o mîndrie flatatã si nemãrturisitã. Avea un umor moderat, poate prea sec si prea putin spontan pentru un politician. Conviv, accepta discutiile în contradictoriu, avînd argumente numai acolo unde era vorba de teme care îl interesau, în rest, accepta punctul de vedere al altora. Avea o stiintã a discursului ferm, fãrã a fi însã rigid în conceptii, în materie de politicã, putini îi puteau riposta cînd sustinea ceva. Rareori se supãra, în sase ani cît am stat alãturi de el nu 1-am vãzut decît rareori iesindu-si din fire. O ultimã supãrare mare a avut-o în urma conflictului cu Bostan si „gruparea lui", cînd a descoperit cu amãrãciune cã lonescu-Gal-beni, loan Lup si altii i se împotrivesc. Atunci poate a realizat cã una din greselile sãvîrsite era cã nu stîrpi-se orice încercare de schismã interioarã a partidului, îngãduind coteriilor sã-si înfiripe coaja si lãsînd ca germenul fractionãrii sã încolteascã discret dar tenace, îmbolnãvindu-se brusc, nu a mai avut vreme sã desemneze în fata tuturor un succesor. Dupã moartea lui, coteriile s-au dezlãntuit, frustrãrile au izbucnit. Ca orice ardelean, se decidea mai greu, dar o datã hotãrîrea
82
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
luatã, era de neclintit, învãtase sã lase lucrurile în voia lor, nu le silea, credea în firea ascunsã a toate si în mersul lor firesc si inexorabil, desfãcut dintr-o lege lãuntricã. Ierarhia în partid nu o impusese, o lãsase sã se închege de la sine, pentru cã era suficient de destept ca sã stie cã liderii nu se numesc cu de-a sila, ci se impun singuri. Autoritatea lui era incontestabilã în ochii tãrãnistilor, numai cã în societate era cel mai ponegrit si dispretuit om politic, provocînd uri incredibile si antipatii feroce.
Iar în 1991 imaginea lui în ochii românilor era una de stafie maleficã si tot astfel era si imaginea partidului pe care îl conducea. Nemultumirea pe care ne-o provoca imaginea ce ne fusese atribuitã, cea de ciocli ai României si de politicieni hotãrîti sã se rãzbune pe cele patru milioane de fosti membri ai Partidului Comunist, s-a rãsfrînt în 1991 asupra stãrii de spirit a participantilor la congres. Au fost multã nervozitate si multã nerãbdare, invers proportionale cu optimismul nostru. La acest congres îmi amintesc cã s-a iscat un conflict acerb între Cicerone loanitescu si Constantin Ticu Dumitrescu, si am privit înmãrmurit cum, în fundul sãlii, cei doi bãrbati ajunsi la vîrsta senectutii dãduserã în mintea copiilor, trãgîndu-si fãrã retinere palme. Cam aceasta era starea de spirit din partid la ora congresului, eram posaci si încrâncenati, cãci perspectiva nu se întrezãrea prea rozã pentru tãrãnisti.
Campania electoralã din 1992 ne-a gãsit în aceeasi stare de spirit. Atunci am fost la un pas de a pleca din partid, dar nu pentru cã simteam cã nu avem mari sanse, ci pentru cã mesajul nostru era desuet, în afara timpului. Nu am putut niciodatã sã sustin lucruri în care sã nu cred. In acea campanie electoralã, am reali-
83

zat brusc inutilitatea efortului meu, si mi-am destãinuit aceastã convingere lui Bãrbusi: „Nu vedeti cã sîn-tem în afara timpului?" Bãrbusi a insistat sã nu cedez într-un moment de descurajare, „în politicã trebuie sã ai rãbdare, Radule. Cãci fiecãruia îi vine rîndul. Cine stie sã astepte va avea succes", mi-a spus Bãrbusi. Aceleasi cuvinte le-am auzit cu alt prilej de la Coposu: „în politicã trebuie sã ai o singurã calitate: rãbdarea!"
Alegerile din 1992 m-au adus în Senatul României, alãturi de Corneliu Coposu. în Senat, întîmplarea a fãcut ca în prima mea interventie sã iau cuvîntul în sprijinul... puterii, reprezentatã atunci de senatorul Adrian Pãunescu de la PSM. Acesta cerea în numele partidului sãu prelungirea datei-limitã de depunere a certificatelor de proprietar. Luînd apãrarea lui Pãunescu, tãrãnistii nu au privit cu ochi buni acest gest. Era un gest neasteptat într-un timp în care clou-ul sedintelor Senatului erau interventiile patetice ale senatorilor UDMR pe de o parte, si ale unor senatori PSM si PSDR pe de altã parte, cît si imprecatiile verbale schimbate de senatorii PNtCD cu Adrian Pãunescu si Corneliu Vãdim Tudor. Faptul cã am sprijinit aceastã propunere, corectã în esentã, 1-a luat prin surprindere chiar si pe autorul ei, Adrian Pãunescu. întors în scaunul meu, 1-am întrebat pe Coposu dacã are ceva sã-mi reproseze pentru gestul meu. Coposu a negat, cãci era un om care putea sã distingã între probleme de fond, principiale, si cele de suprafatã, circumstantiale. Avea o uimitoare putere de a nu se lãsa influentat de abjectiile care îl tinteau. Ceea ce mie mi se pãrea o mojicie lui îi apãrea ca ceva nesemnificativ, se vedea cã avea uzul hãrtuielii din politica interbelicã, dar mai ales din închisoare. De la el am învãtat cã un politician trebuie sã aibã puterea de a da mîna cu un adversar chiar si dupã
84
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
ce acesta îl înjurase scabros în ziar cu o zi mai devreme. Asta aveam sã fac si eu, învãtînd sã dau mîna cu Vãdim a doua zi dupã ce mã spurcase din crestet pînã-n tãlpi. Coposu si-a arãtat o singurã datã nemultumirea în aceastã privintã: „Dragã Radule, am auzit cã tu te întelegi bine cu Vãdim, sînteti chiar prieteni!" „Sîn-tem vecini, domnule Coposu, casele noastre sînt despãrtite doar printr-un gard. Cînd ne întîlnim, eu îl întreb de ce mã înjurã în România Mare, el se face cã nu stie si ne despãrtim politicos, alteori îmi dã o carte de-a lui cu autograf, si tot asa." Coposu nu a mai insistat, era prea deschis la minte ca sã se încurce în suspiciuni fatã de mine sau în antipatii fatã de Vãdim. stia prea bine cine era Vãdim si îsi amintea si el, cum îmi aminteam si eu, cã în ianuarie 1990 Eugen Barbu si Vãdim Tudor se prezentaserã la sediul central al PNtCD ofe-rindu-si serviciile de gazetari pentru ziarul Dreptatea. Coposu îi refuzase politicos, pentru a fi apoi tinta celor mai desfrînate injurii din partea celor doi. De aceea nu îl mai surprindea nimic, îsi croise o platosã interioarã prin care nu se putea pãtrunde cu injurii, amenintãri si calomnii.
In toatã aceastã perioadã m-am apropiat încetul cu încetul de Coposu. Devenisem un obisnuit al casei lui. Locuia într-un apartament de douã camere, de o austeritate incredibilã pentru un sef de partid. Alãturi de mine, Coposu îi primea frecvent pe Ciumara, Lepsa si altii. Straniu e cã Corneliu Coposu nu ne-a spus nici unuia din noi ce planuri are în privinta conducerii. Era un om care observa si tãcea, fãrã a-i lãsa sã scape nimic din ceea ce avea de gînd cu ierarhia partidului.
Pînã la moartea lui Coposu preocuparea mea a fost partidul, în timp ce el îsi cheltuia cea mai mare parte a timpului în sedintele Conventiei Democrate. Con-
85

flictele din Conventie erau acerbe, lucru firesc avînd în vedere cã se întîlneau acolo tãrãnistii, liberalii, so-cial-democratii, ecologistii, Alianta Civicã si Asociatia Fostilor Detinuti Politici. Discutiile în aceastã conventie erau interminabile; dupã ani de tãcere toti tineau sã-si exprime punctul de vedere si sã mai fie si ascultati pe deasupra. Se cãdea în aceleasi teorii sterpe si nu se lua nici o hotãrîre. Atunci mi-a fost dat sã aflu cîtã desertãciune poate fi într-o adunare de oameni în care fiecare vrea sã fie mai destept decît ceilalti. Coposu pleca epuizat de acolo si de cîte ori îl întîlneam la el acasã dupã o asemenea sedintã simteam cît de amãrît e de prostia unei adunãri în care democratia e înteleasã ca drept al oricui de a-si da cu pãrerea. Cînd urma o altã sedintã, îl treceau fiorii dinainte, si ofta: „Iar trebuie sã mã duc acolo, sã-i ascult pe toti cum bat cîmpii." Se discutau probleme ridicole prin micimea lor, si necazul era cã se discutau la nesfîrsit. Cel mai penibil rol 1-a întruchipat Ana Blandiana, o femeie cãreia chiar îi intrase în cap cã poate sã dea sfaturi în materie de politicã unor oameni precum Coposu, Cunescu, Diaco-nescu sau Ratiu. Dar în numele democratiei toti trebuiau sã o suporte în calitatea ei de presedintã a Aliantei Civice. Coposu mi se confesa din cînd în cînd: „Oare îmi mai dã mult lectii cucoana asta?" Secondatã de un gazetar precum Petre Mihai Bãcanu, aceastã doamnã venea cu propuneri care îl cufundau în înmãrmurire pe Coposu. De pildã i se. nãzãrise cã n-ar fi rãu ca parlamentarii sã fie chemati la sediul Conventiei pentru a li se pune întrebãri. Sã pui întrebãri parlamentarilor ar fi presupus înfiintarea unui grup al înteleptilor priceputi la toate, si mai cerea ca parlamentarii sã fie tratati ca niste scolari a cãror bunã purtare se mãsura dupã
86
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
sîrguinta cu care îsi fãceau lectiile de-acasã, sîrguintã mãsuratã, fireste, dupã zelul cu care rãspundeau exigentei Anei Blandiana. Iar cea mai neverosimilã idee a fost ca alegerea candidatului Conventiei la Presedintie sã se facã pe bazã de concurs! „Ce concurs, domnule", îi spuneam lui Coposu, „cum vine asta? Ce, mã rog frumos, îi întrebati? si care vor fi criteriile dupã care veti hotãrî care e cel mai potrivit? Dacã le puneti întrebãri de culturã generalã, cîstigã Manolescu, un intelectual cît se poate de stimabil, dar fãrã culoare, si mai ales fãrã vînã politicã. Dacã le puneti întrebãri de politicã externã, cîstigã Ratiu, nu mai încape vorbã. E drept, în cazul lui Constantinescu nu stiu cãrui domeniu ar trebui sã-i apartinã întrebãrile pe care sã i le puneti ca sã cîstige si el. Geologia n-are legãturã cu presedintia!"
Azi nu mai am nici o urmã de ranchiunã fatã de cel ce m-a revocat din functia de prim-ministru, dar la drept vorbind, dintre candidatii la presedintia Conventiei si implicit la cea a republicii, cel mai sters era Constantinescu. Era genul de om alãturi de care puteai sta mai multe ore în aceeasi camerã fãrã sã-ti amintesti cã 1-ai întîlnit. Nu lãsa urme ale trecerii lui printre oameni, atît de discret si de modest era. Cînd se aseza pe scaun, stãtea pe marginea lui, într-o posturã de smerenie stînjenitoare, de ajungeau si ceilalti sã se simtã prost în prezenta lui. Cînd Coposu mi-a pomenit prima oarã de Constantinescu, a trebuit sã fac eforturi ca sã mi-amintesc cine era. „Cum, nu-ti amintesti, Radule, a fost la noi la sediu, la conferinta de presã, stãtea în ultimul rînd." într-adevãr, acum mi se trezise memoria, dar degeaba, nu vedeam ce legãturã poate fi între acest om si functia de presedinte. Avea o fire ce pãrea ves-
87

nic stresatã, era îngîndurat fãrã gînduri si încordat fãrã tensiune interioarã. Neîndoielnic cã Emil Constan-tinescu a încasat enorm de multe în cadrul Conventiei Democrate, dar a stiut sã înghitã în sec primind senin orice criticã si rãbdînd totul pînã la capãt. Era un om care stia sã asculte ce spune celãlalt, o calitate greu de întîlnit astãzi. Prin atîtea umilinte a trecut omul ãsta în sedintele Conventiei încît nu am cum sã nu-i recunosc stofa de luptãtor si îndîrjirea de biciuit cu care a putut sã îndure totul. Eu unul nu cred cã as fi putut trece prin ce a trecut el. El însã a putut, a învãtat sã astepte, si în final a reusit. Coposu 1-a acceptat pentru cã avea în vedere alegerile, în care una dintre problemele grave era imaginea pe care nu o puteam sterge din mintea românilor, aceea de fiinte rãzbunãtoare ce vor declansa, de îndatã ce vor lua puterea, o vînãtoa-re de vrãjitoare, pedepsind în masã toti fostii membri de partid. Constantinescu reprezenta în aceastã privintã leacul cel mai bun, fusese secretar de partid în Universitate, iar sustinerea lui de cãtre tãrãnisti era semnul cel mai clar cã nu la rãzbunare ne stãtea mintea. Judecind retrospectiv si sine ira et studio, cred cã cel care merita sã fie presedintele Conventiei era Ratiu. Ardelean ca si Coposu, era, spre deosebire de acesta, bogat. Din toatã fiinta lui rãzbãtea patina educatiei britanice. Ratiu gîndea sincer democratic, si pe deasupra spunea ce gîndea, nu-si schimba atitudinea în functie de interlocutor. Din pãcate românii vedeau în el capitalistul feroce care venise în 1990 sã cumpere tara. Spirit disciplinat, respecta deciziile luate în partid, neie-sind niciodatã în presã ca sã-si exprime nemultumirea fatã de colegii de partid. Dar cum era singurul contracandidat serios al lui Coposu, acesta 1-a ostracizat po-
88
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
litic, împingîndu-1 undeva în marginea partidului, în 1990 Ratiu adusese imediat o tipografie si vroia chiar sã întemeieze un post de televiziune. Ambele proiecte au fost zãdãrnicite de premierul de atunci, Petre Roman, a cãrui mînã a scris pe hîrtia de cerere a lui Ratiu „Nu se acceptã". Tipografia aceea avea sã zacã ceva vreme pînã cînd Ratiu avea sã reuseascã sã înfiinteze Cotidianul, primul ziar cu alurã occidentalã din România, în schimb, proiectul unui post de televiziune a fost abandonat. Ratiu ar fi trebuit sã facã parte din Structuri ca sã i se permitã înfiintarea unui post de televiziune.
Din pãcate, cu Ratiu tãrãnistii au vãdit pentru prima oarã simptomul unei boli de care aveau sã sufere pînã la moarte, adicã pînã la alegerile din 2000: refuzul de a-si sprijini propriul lider. Cãci asta s-a întîmplat cu Ratiu, n-a fost sprijinit de propriii lui tãrãnisti. E drept cã tonul fusese dat de Coposu, care, desi nu o mãrturisea, îl respinsese de la început pe Ratiu din teama aceea irepresibilã pe care nu o poti avea decît în fata unui om despre care stii bine cã, fiindu-ti egal, îti poate lua locul. Da, lui Coposu i-a fost teamã de Ratiu, de amenintarea pe care acesta o reprezenta pentru scaunul de presedinte al partidului. O datã tonul dat, Ion Ratiu s-a pomenit înconjurat de un zid de antipatie politicoasã care 1-a tinut pînã la moarte departe de frîie-le partidului. Un om care nu a fost folosit niciodatã la adevãratul potential, si asta în ciuda loialitãtii de netãgãduit fatã de Partidul tãrãnesc. Lipsit de un curent favorabil de opinie si tinut în marginea functiilor de conducere, s-a multumit sã se înconjoare cu simpatizanti de mîna a doua, ca de pildã loan Avram Muresan, al cãrui respect pentru Ratiu avea un corespondent
89

direct în avantajele financiare cãpãtate de pe urma sederii în apropierea fostului om de afaceri britanic.
Spuneam asadar cã sedintele Conventiei durau interminabil, de pildã se discuta douã ore un banal comunicat de presã ce nu depãsea o paginã, de parcã de fiecare cuvînt din acel comunicat de presã ar fi depins soarta si prestigiul Conventiei, sau se dezbãteau la ne-sfîrsit procentele de reprezentare a fiecãrui partid în Conventie, sau aveau loc certuri fãrã capãt spre a se hotãrî care din partide e mai important decît altele si cine e partidul fanion al Conventiei. De parcã dezbaterile acelea cu alurã de gîlceavã ar fi putut hotãrî acolo, la masã, ce partid joacã un rol mai însemnat si care nu. Ar fi fost îndeajuns sã priveascã în afara încãperii în care se aflau ca sã vadã cã liberalii se scindau spre a se uni si se uneau spre a se dezbina din nou. Oricît de scîrbit sînt acum de mîncãtoriile din PNtCD, nu pot sã nu observ cã tãrãnistii au asigurat o elementarã armonie interioarã în cadrul Conventiei si în perioada premergãtoare alegerilor din 199b.
A existat atunci un patos al politicii care îi strîn-gea la un loc chiar si pe adversarii ireconciliabili din PNtCD. Pe deasupra, pe tãrãnisti îi unea încrederea în viitor si în acest om providential care a fost Cor-neliu Coposu. Imaginea tãrãnistilor în ochii multimii se îmbunãtãtise simtitor la sfîrsitul anului 1995, nu mai erau priviti ca niste dusmani ai poporului în a cãror minte sãlãsluia doar gîndul de a pune mîna pe putere pentru a se rãzbuna. La fel, Corneliu Coposu începea sã fie agreat de populatie, tot mai multi români simtind cine era adevãratul magistru al politicii românesti. Valul de urã ce se revãrsase la început asupra lui scãzuse, iar loviturile pe sub centurã ale propagandei Structurilor îsi pierduserã vigoarea.
90
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Dar chiar si asa, în ciuda limpezirii apelor, evolutia tãrãnistilor a fost inversã fatã de a liberalilor, în timp ce acestia si-au epuizat poftele de discordie pînã la alegerile din 1996, devenind apoi uniti, tãrãnistii si-au descoperit aceastã aptitudine o datã ajunsi la putere, lucru inexplicabil si stupefiant pentru orice minte lucidã. O explicatie e moartea lui Corneliu Coposu. Cîtã vreme acest om a condus, toate orgoliile si intrigile au fost pãstrate într-o stare de semilatentã. E gresit sã se creadã cã uneltirile de culise nu au existat si cã frecusul dintre factiuni ar fi lipsit cu totul. Nu, ele de existat au existat, dar prezenta lui Coposu anihila orice rãbufnire fãtisã a patimilor spre putere a arivistilor din partid. Disparitia lui a însemnat stergerea singurului focar de autoritate în fata cãruia se închinau cu totii, în lipsa unui alt om de anvergura lui Coposu, frustrãrile si jocurile de culise au rãbufnit chiar la congresul din ianuarie 1996, dar punctul culminant avea sã fie atins din clipa cîstigãrii puterii. Fãrã Coposu, Partidul tãrãnesc a fost precum o corabie în derivã ai cãrei ma-teloti, în loc sã se agate de cîrmã sprijinind-o pînã la capãt într-o directie bunã, s-au transformat ei însisi în-tr-un balast covîrsitor ce a depãsit capacitatea de pescaj a navei. Si cînd spun „cîrmã" mã gîndesc la singurul prim-ministru tãrãnist pe care 1-au avut din rîndul lor, iar nu adus din afarã, cum a fost cazul lui Ciorbea si Isãrescu, un prim-ministru tãrãnist cãruia i-au tãiat craca de sub picioare fãrã sã se gîndeascã o clipã cã ei însisi au tãlpile picioarelor sprijinite pe aceeasi cracã. Acel prim-ministru tãrãnist am fost eu, iar încuviintarea slugarnicã cu care au acceptat decizia ilegalã a presedintelui Constantinescu de a mã revoca a echivalat cu condamnarea la pieire a Partidului National tãrãnesc.
91

Mã gîndesc la Coposu ca la un om a cãrui disparitie a lãsat un gol pe care nu 1-a mai putut umple nimeni în PNtCD. îmi amintesc de luciditatea si spiritul pãtrunzãtor al acestui om cînd a fost invitat la o sedintã a Aliantei Civice, unde i s-a cerut pãrerea în privinta justetei deciziei luate de Manolescu de a transforma alianta într-un partid politic. Coposu a fost atunci sclipitor si îmi place sã-mi amintesc de el în acea ipostazã. Interventia lui a sunat astfel: „Nu pot sã mã pronunt în locul vostru, în schimb, pot sã vã povestesc douã întîmplãri, sau dacã vreti douã parabole, al cãror înteles mie mi se pare limpede. Dupã cîstigarea alegerilor din 1928, tãrãnistii îsi puneau problema cine este cel mai îndreptãtit sã ocupe functia de ministru al Finantelor. Candidati erau doi bancheri si un profesor de economie, nimeni altul decît Virgil Madgearu. Ce-rîndu-i-se pãrerea lui Maniu, acesta a spus: «E o gresealã sã credeti cã îi vom face un favor domnului profesor dacã îl numim în functia de ministru, desi asa ati fi înclinati sã credeti, fiindcã pentru voi un ministru presupune un rang mai înalt decît cel de profesor. Nimic mai fals, profesor e magistru, vine de la magis-ter, e cãlãuzã cu particula magis, pe cînd ministrul e minister, slujbas cu particula minor. A-l pune pe Madgearu în functia de ministru înseamnã a-1 coborî în rang, de la mai mare la mai mic. Asa cã, domnilor presedinti de bancã, nu aveti de ce sã-1 invidiati! Eu îl aleg pe profesor.» si astfel Madgearu a ajuns ministru.
A doua parabolã: în tineretea mea, la Cluj, unui evreu bogat i se îmbolnãvise grav sotia. Suferea de un sindrom de casexie a cãrui etiologic nu i-o putea stabili nimeni. Dupã ce a consultat nenumãrati medici din strãinãtate, evreul s-a oprit si asupra unui medic român
92
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
foarte bun, dar bolnav el însusi de arghirofilie. Medicul român reuseste ceea ce nu reusiserã ceilalti, vin-decînd-o pe nepretuita sotie. Drept multumire, evreul se duce la medic cu o casetã frumos încrustatã. Medicul, cãruia numai culoarea banilor îi provoca plãcere, îi spune tãios evreului cã el nu o casetã vrea, ci un onorariu de 6 milioane de lei. si atunci, evreul deschide caseta, scoate din ea 6 milioane si pleacã spunîn-du-i: «Pãcat, în casetã erau 100 de milioane.» si acum sã vã explic sensul acestor parabole. Voi, ca Aliantã Civicã, sînteti magister, voi exercitati o influentã mult mai mare asa cum sînteti acum decît dacã ati coborî la rangul de partid. Acum aveti o voce a voastrã de neconfundat. Asa cum sînteti acum, sînteti precum caseta cu 100 de milioane. Dacã vã transformati în partid, veti deveni unul din cele vreo 200 de partide cîte sînt în tarã, v-ati pierde identitatea, asa cã vã pãcãliti dînd cu piciorul la 100 de milioane ca sã luati doar 6 milioane. Rãmîneti magistri si cu caseta de valori pli na, altminteri vã veti pierde pe drum." Nu a fost ascultat, iar rezultatele se stiu. Partidul cãruia i-a dat nastere Alianta Civicã a sucombat relativ repede.
în 1995, cînd ne pregãteam de congres si de alegeri, aflîndu-mã la Coposu acasã, i-am cerut sã ne retragem în camera alãturatã. I-am mãrturisit arunci lui Coposu îngrijorarea mea cã nu sîntem pregãtiti pentru guvernare si cã Emil Constantinescu nu e candidatul cel mai nimerit. Desi învãtase mult în toti acesti ani, Constantinescu rãmînea un om sters, îi lipsea forta aceea fãrã de care nu poti fi un lider în spatele cãruia toti sã se alinieze de la sine. Era cãldut si uman, dar fãrã staif de conducãtor. Coposu a încuviintat: „Nu e exact omul care ne trebuie, dar altul nu avem. Apoi numai cu un
93

fost secretar de partid putem sã risipim teama românilor cã tãrãnistii se vor rãzbuna pe fostii membri de partid. Rãmînem cu el, iar dupã alegeri vom colabora cu alte partide. E drept cã în Petre Roman sau Dinu Patriciu nu poti avea încredere, sînt alunecosi, pînã mîine îsi schimbã pãrerea de cîteva ori, dar nu avem de ales. Oricît de nepregãtiti sîntem, a nu participa la guvernare în cazul cîstigãrii alegerilor ar fi o dezertare." Tot atunci am discutat componenta viitorului guvern tãrãnist si i-am exprimat dorinta mea de a rãmîne în Senat, neintrînd în echipa guvernamentalã. Doream, cel mult, postul de guvernator al Bãncii Nationale. Pare straniu, dar cîtã vreme a trãit Coposu, gîndul meu nu se îndrepta cãtre guvern. „E bine cã nu vrei un portofoliu ministerial, trebuie sã fii pãstrat, nu trebuie sã-ti deteriorezi imaginea! Dar nici cu banca nu merge, cã ar însemna sã iesi din politicã, iar eu am nevoie de tine aici, în partid." „Dar de ce, ce gînd aveti cu mine?" „Nu stiu încã. Te vreau undeva în partid, de aceea trebuie sã mai astepti." Nu a vrut sã-mi spunã si eu nu am insistat. Aveam sã aflu în ziua mortii lui ce gînd avea cu mine, cînd am primit foaia pe care Coposu lãsase ca testament dorinta lui ca eu sã fiu presedinte executiv al partidului, iar Ciumara secretar general. Fireste cã acea hîrtie nu a fãcut nici cea mai micã impresie asupra lui Diaconescu sau Galbeni. De la al doilea nici nu mã asteptam la altceva, dar de la Diaconescu sperasem ca reactia sã fie alta. „Bine, dar hîrtia asta nu are nici o valoare, i-a fost luatã cu forta lui Coposu, poate cã nici nu mai era constient cînd a semnat!" a bîiguit Galbeni, si de atunci profesorul acesta de geografie, cu chip de gnom si cu suflet de iascã, a iesit definitiv din orizontul afectiv al vietii mele. La acele cuvinte m-am supãrat
94
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
cu adevãrat. Pînã unde poate merge reaua-credintã a unora, de vreme ce pot insinua cã eu i-am smuls cu de-a sila lui Coposu o declaratie ce-mi era favorabilã? Mi-am amintit arunci de un pasaj care m-a impresionat mult dintr-o carte de interviuri a Seniorului: „Crima majorã a comunismului a fost instaurarea si cultivarea complexului relei-credinte." Tot în timpul aceleiasi discutii, Coposu a luat în cîntar si posibilitatea ca noi sã cîstigãm alegerile în timp ce prezidentialele sã fie cîstigate de Iliescu. „S-ar putea ca alegerile sã ne scoatã pe noi învingãtori. Vom colabora arunci cu PD si UDMR. Dar cu Iliescu ce facem? Are mari sanse, cãci românii se regãsesc în el, în chipul lui, în vorba lui si chiar în viclenia lui. Eu si Iliescu nu putem comunica. E un prag psihologic care ne desparte, de aceea ori de cîte ori am vorbit cu el n-am ajuns la nici o învoialã. E parcã o fortã nevãzutã între noi care obtureazã comunicarea. Trebuie tu sã te duci la el si sã încerci apele, vezi cum priveste o coabitare contranaturã între un guvern de dreapta si un presedinte de stînga." Zis si fãcut. Prin intermediul unor fosti colegi de facultate, care acum erau ofiteri în SRI, am stabilit o întîlnire cu Ion Iliescu la Cotroceni. Prima întîlnire s-a petrecut în 1995, si am fost mandatat de Coposu personal. Mi-a-mintesc cã Iliescu a fost foarte precaut chiar si în privinta camerei pe care a ales-o pentru a discuta cu mine. Nu vroia ca discutia noastrã sã ajungã la urechile altora. Discutia a debutat cu un preambul general în care ne-am dat glas conceptiilor despre economia tãrii. Am descoperit în el un cunoscãtor avizat al chestiunilor economice, cum a rãmas si pînã azi. în plus, cunostintele lui economice, desi la început erau etatiste, cu timpul s-au nuantat. Dar trebuie sã ai rãbdare ca sã-1 as-
95

culti. Pînã ajunge sã punã punctul pe i descrie nesfîrsi-te rotocoale de consideratii globale, transformînd orice convorbire într-un seminar de analizã teoreticã. Dupã acel preludiu teoretic, am intrat în miezul problemei. L-am întrebat ce pãrere are despre o coabitare a unui guvern de dreapta cu un presedinte de stînga. Iliescu nu a avut nimic împotrivã, credea cã o astfel de coabitare este viabilã, chiar am pomenit cîteva nume de posibili ministri, dar nu am stat sã alcãtuim în amãnunt structura guvernului. A doua întâlnire, tot pe aceeasi temã, s-a petrecut dupã moartea lui Coposu, în vara lui 1996. stiam deja cã vom cîstiga alegerile, si mai stiam cã Iliescu avea cea dintîi sansã. De astã datã am fost mandatat de Diaconescu. întîlnirea s-a petrecut tot la Cotroceni, cînd am cãpãtat certitudinea cã perspectiva unui guvern de coalitie i se pãrea plauzibilã lui Iliescu. Am accentuat atunci cã din acel guvern de coalitie PDSR nu avea sã facã parte, iar Iliescu si-a dat acordul.
Reversul negativ al acestor întîlniri a fost cã Emil Constantinescu a aflat de ele, si cred cã aceasta a fost rãdãcina relelor dintre mine si el. Constantinescu venea în politicã cu o viziune idilicã si sentimentalã, de care s-a lepãdat de îndatã ce a ajuns presedinte. Pînã atunci însã, credea cã politica PNtCD trebuia sã fie una de loialitate neconditionatã fatã de presedintele Conventiei. Pentru mine însã Conventia era una, iar PNtCD alta. Conventia, stiam prea bine, era o asociere temporarã, dictatã de nevoia de a crea o contrapondere în fata partidului lui Iliescu. Atît si nimic mai mult. Iar presedintele Conventiei era reprezentantul Conventiei, iar nu liderul Partidului tãrãnist. De lucrul acesta Constantinescu a fost convins cîtã vreme a trãit
96
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Coposu. si era convins pentru cã în Coposu aflase un lider cu neputintã de influentat, un om al cãrui cuvînt, cînd era rostit, nu cersea încuviintarea altora, ci dicta ascultarea lor. Venirea lui Diaconescu la conducerea PNtCD i-a schimbat convingerea, cãci si-a dat seama cã Diaconescu nu poate fi un om al hotãrîrilor ferme si nenegociabile, putînd fi în schimb un sprijin docil pentru presedintele Conventiei. Cum asupra liberalilor, pedistilor si udemeristilor Constantinescu nu avea nici o influentã, îsi canalizase toatã ardoarea de conducãtor asupra PNtCD, pe care îl privea ca pe o ogradã proprie în care poate sã tragã toate sforile. si lucrul acesta i-a reusit datoritã obedientei lui Diaconescu, Galbeni si coteriei lui. Da, Constantinescu a fãcut aproape ce a vrut în PNtCD. L-a luat pe un nimeni ca Cior-bea, pe care tot Coposu îl creditase drept candidat la primãrie din partea Conventiei, 1-a fãcut prim-minis-tru la sugestia Aliantei Civice si apoi, culmea, mai vroia sã-1 facã si vicepresedinte al PNtCD: asa, peste noapte, si dintr-o datã, ba chiar cu consimtãmîntul lui Diaconescu. Si chiar a reusit acest lucru în ciuda opozitiei mele, cãci a putut sã încalce toate regulamentele partidului si sã facã dintr-un fost lider sindical vicepresedinte al partidului de guvernãmînt. Tandemul Diaconescu-Constantinescu se înfiripase în sedintele Conventiei, unde Constantinescu cãuta tot timpul sprijin în liderul tãrãnistilor cînd avea de impus o idee în fata liderilor celorlaltor partide din arcul Conventiei: „Nu-i asa, domnule Diaconescu?" venea invariabil întrebarea lui Constantinescu, iar Diaconescu, fericit cã era bãgat în seamã, încuviinta pe loc cu recunostintã. Asadar Constantinescu a putut sã facã în PNtCD cam tot ce a vrut. Ce n-a vrut a fost ca eu sã fiu prim-
97

ministru, dar atunci nu a avut nici un alt candidat scos peste noapte din mînecã.
Dar pînã în 1995 relatiile mele cu Constantinescu au fost neutre. Ele s-au deteriorat dupã moartea lui Coposu, cînd accentuarea sfadelor din partid a preschimbat PNtCD într-o grupare vulnerabilã si cînd am simtit instinctiv cã dacã cineva nu se opune presedintelui Conventiei pentru a-i da de înteles cã PNtCD e în afara influentei lui, atunci partidul va fi arendat de presedintele Conventiei Democrate. Coposu nici nu murise bine, si toti tãrãnistii se gîndeau deja la congres. La cererea mea, congresul a fost amînat cu o lunã, pînã în ianuarie 1996. Ar fi fost un afront la adresa amintirii acestui om sã tinem congresul în aceeasi lunã cu moartea lui, cînd sub masca cernitã a unui prefãcut doliu, toti si-ar fi arãtat chipul ahtierii de a urca în ierarhia partidului. La congres urma sã se hotãrascã Delegatia Permanentã a PNtCD-ului, o componentã-cheie în alegerea BCCC-ului. Doar presedintele era ales de cvorumul congresului, înainte sã moarã, Coposu mi-a repetat mereu cã tine mortis ca eu si Ciuma-ra sã fim prieteni, pentru cã de colaborarea noastrã va depinde soarta partidului. Asa cã eu si Ciumara ne în-tîlnisem, înainte de moartea lui Coposu, de cîteva ori în cadru privat, cãzînd de acord sã formãm o echipã. Ciumara era agreat de Coposu. Dar armonia dintre noi a durat pînã la alegerea mea ca secretar general al PNtCD. Atunci, pentru cã nu avea dreptate, nu am acceptat sã-1 sprijin pe Ciumara într-un conflict local de la filiala organizatiei PNtCD Constanta. Ciumara nu a putut sã treacã cu vederea acest gest al meu. De atunci, s-a îndepãrtat de mine, îndepãrtare care s-a accentuat în timpul lui Ciorbea si apoi în timpul mandatului meu de prim-ministru.
98
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Moartea lui Coposu a proiectat PNtCD-ul în prim-planul constiintei nationale, în ultimul an de viatã, credibilitatea lui în Occident era enormã, egalînd-o pe cea a lui Ratiu. Chiar murind, omul acesta îsi mai fãcea încã o datã datoria fatã de partid, mãrindu-i popularitatea la niste cote de nebãnuit înainte. Românii abia atunci si-au dat seama ce om pierduserã. Am purtat pe umeri sicriul lui Coposu. Atunci am dat un scurt interviu Antenei l, fiind întrebat cum stau acum lucrurile în PNtCD si în Conventie, dupã moartea lui Coposu, si dacã Conventia merge în continuare pe acelasi candidat. Am rãspuns: „Corneliu Coposu îsi dãduse seama cã Emil Constantinescu nu e alegerea cea mai bunã!" Interviul a fost dat pe post, iar Constantinescu si-a mai notat în rãboj încã un gest neamical fatã de el. Dacã nu ar fi fost adevãrat ce am spus, poate ar fi avut dreptate!
La congresul national al PNtCD din ianuarie 1996 lipsa lui Coposu a preschimbat partidul într-un loc de negociere generalã a fiecãrei functii si fiecãrui loc din Delegatia Permanentã. Se formaserã în prealabil grupãri propunînd liste de candidati proprii pentru functiile de conducere. Apãruserã tot felul de combinatii ciudate între felurite persoane. Dacã s-ar pãstra acele hîrtii, ele ar fi extrem de instructive privind starea de spirit din partid. Aceastã circulatie a listelor a fost pînã în 2000 o caracteristicã generalã a tuturor adunãrilor tãrãniste în cursul cãrora se fãceau alegeri, si asta indiferent de nivelul alegerilor. Cu timpul, neîncrederea dintre aceste grupãri avea sã devinã atît de mare încît se controla în prealabil fiecare vot, care de altfel era secret, si, în plus, se bifa numele de pe liste.
Spre deosebire de congresul anterior, acum se ho-tãrîse ca pentru fiecare functie sã existe doi candidati,
-----           99

nu cum se întîmplase cînd Coposu candidase de unul singur. La presedintie candidati au fost Diaconescu si Ratiu, dar se stia cã Ratiu nu are sanse, respingerea lui de cãtre Coposu plutind ca o umbrã maleficã asupra sa. Eu am candidat contra lui Dej eu la functia de secretar general. Am cîstigat fiindcã, în afarã de sprijinul coteriei Galbeni-Opris, Dejeu nu avea sustinere în filialele din tarã. La functia de prim-vicepresedinte, au candidat tepelea si Galbeni. Galbeni ar fi vrut sã fie secretar general, dar stiind cã nu mã poate învinge, a preferat sã concureze, tot fãrã sanse, la functia de prim-vicepresedinte. Traditia tãrãnistilor spune cã dacã presedintele e muntean, vicepresedintele trebuie obligatoriu sã fie ardelean, asa cã tepelea, ardelean sobru si intelectual de rasã, a fost ales prim-vicepresedinte. Dispersia de voturi din congres le provoca nelinisti mai tuturor arivistilor ce îsi descoperiserã dupã moartea lui Coposu veleitãti de sefi. în afara mea si a lui Diaconescu, cam tuturor le-a tremurat fundul de fricã, ne-stiind dacã vor intra sau nu în Delegatia Permanentã sau în BCCC. Cele mai influente grupãri din PNtCD erau în numãr de trei: cea a lui Vasile Lupu si a fratilor Boilã, cea a lui lonescu-Galbeni, Dudu lonescu si Re-mus Opris, si cea a lui Ratiu si Muresan. Trecerile din-tr-o grupare în alta se fãceau si se desfãceau întruna, fiecare sondînd terenul si încercînd sã aleagã varianta care îl favoriza cel mai mult. Opris bascula dintr-o grupare în alta, aflîndu-se simultan pe mai multe liste, înainte de congres, discutiile si listele se succedau într-un ritm ametitor. La un moment dat, în biroul meu din Senat, a venit „lista" Boilã-Muresan. Am început sã discutãm si tocmai atunci am fost anuntat cã vine o altã „listã". A trebuit sã-i scot pe primii pe o altã usã.
100
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
La hotelul Bucuresti, unde erau cazati participantii la Congres, în noaptea premergãtoare alegerii componentei forului superior al partidului nu prea s-a dormit. S-au fãcut ultimele miscãri de trupe nocturne, s-au pus la punct ultimele liste, s-au încheiat si ultimele negocieri, în aceeasi noapte s-au aliat fosti dusmani si s-au certat fosti prieteni. S-au reîmprietenit fosti prieteni certati si s-au dezbinat din nou fosti dusmani împãcati. S-au fãcut promisiuni si s-a vorbit cît pentru tot timpul cît tãrãnistii trebuiserã sã tacã sub Co-posu. Cel mai abil a fost, culmea, Vasile Lupu, care, cu volubilitatea lui îmbufnatã de copil credul si naiv, a reusit sã-i pãcãleascã pe toti, convingîndu-i sã-1 treacã de fiecare datã pe listele de propuneri. Si asta pentru cã le-a lãsat tuturor impresia cã are un sprijin larg si sigur din partea filialelor din Moldova, cînd de fapt nu avea nici unul.
Rostul unui congres nu e doar de a alege forul superior, dar si de a da impresia filialelor de judet cã participã si ele la soarta partidului, în realitate, toate listele se aranjau si se vor aranja prin jocuri de culise, singura putere si implicit singura libertate a unui membru de partid fiind aceea de a vota un candidat din doi. Dar componenta listelor, adicã numele celor care sînt alesi drept candidati, este de obicei treaba liderilor. Congresul a trecut. Diaconescu era presedinte, tepe-lea prim-vicepresedinte, iar eu secretar general, în BCCC intraserã toti cei care reusiserã sã se iteascã deasupra altora prin negot de functii: Dejeu, Galbeni, Opris, Muresan.
înainte de alegerile parlamentare, cînd molima pronosticurilor se dezlãntuise si cînd se vehiculau tot felul de nume pentru functia de prim-rninistru în cazul cîsti-
101

gãrii alegerilor de cãtre Conventie, am precizat într-o conferintã de presã cã viitorul prim-ministru nu poate fi decît tãrãnist. Era doar o pãrere de-a mea. Dar ca si în cazul altora, repetatã, ea a devenit treptat un adevãr irefutabil. Pînã la moartea lui Coposu, nu avusesem nici o intentie de a dobîndi functia de premier, cãci stiam cã hotãrîrea viitorului prim-ministru cãdea în seama lui Coposu si numai a lui. Si ceea ce spunea Coposu nu putea întîmpina împotrivire din partea nimãnui, nici mãcar a lui Constantinescu. Mã rog, altã anvergurã, altã fermitate, cum la Diaconescu era cu neputintã de gãsit, în sinea mea speram la functia de presedinte al partidului, si într-acolo îmi îndreptasem gîndurile. Dar cum Coposu murise fãrã sã-si numeascã precis, într-o sedintã cu toti membrii BCCC-ului, succesorul, precum si varianta pe care o gãsea el ca fiind cea mai valabilã pentru structura BCCC-ului, garnitura de bãtrîni tãrãnisti a gãsit de cuviintã sã-si conserve functiile. Sînt încredintat cã Corneliu Coposu îsi dãduse seama cã nu e îndeajuns sã fi fost detinut politic ca sã ai automat stofã de om politic, si îsi mai dãduse seama cã PNtCD nu poate scãpa de emblema pe care o primise, cea de partid al septuagenarilor, decît schimbînd radical conducerea partidului cu o garniturã nouã. si ar fi fãcut-o dacã nu murea chiar în luna în care urma sã aibã loc congresul national al PNtCD. Ce a urmat se stie, sfatul bãtrînilor alcãtuit din Diaconescu, Galbeni, Dejeu si tepelea a dat un suflu nou partidului, dar un suflu purtînd acelasi iz de senectute fastuoasã, în timp ce în Ungaria Viktor Orbãn introdusese în statutul Partidului Tinerilor Liberali indicatia expresã cã nici o functie de conducere nu poate fi avutã de un membru a cãrui vîrstã depãsise 35 de ani,
102
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
în acelasi timp în PNtCD sfatul înteleptilor bãtrîni gãsea un prilej de mîndrie în vigoarea cu care se pãstrau în functii de conducere. Rezultatul a fost cã imediat dupã congresul din 1996 am început sã mã gîndesc serios la guvern si la functia de prim-ministru. Dia-conescu nu putea fi prim-ministru, o stia prea bine, asa cã îmi venea mie rîndul la functia de premier. Puteti sã o puneti pe seama vanitãtii sau a ambitiei mele, dar stiam cã în acel moment, în anul 1996, nu era altcineva în partid mai potrivit pentru functia de premier. Atuurile mele erau douã. Mai întîi, eram printre putinii tãrãnisti care se întelegeau foarte bine cu adversarii politici, nu aveam antipatii de netrecut care sã-mi obtureze legãtura cu oameni din toate institutiile statului, în al doilea rînd, declarasem cã voi promova o adevãratã reconciliere nationalã. Cu o lunã înainte de alegerile prezidentiale si parlamentare, dintre cele trei nume vehiculate peste tot drept candidati la functia de premier, Ciumara, Spineanu si Radu Vasile, al meu era cel mai des pomenit.
In campania electoralã din 1996, am preferat sã merg peste tot ca om al PNtCD si nu sã fac campanie electoralã în sprijinul Conventiei, întelegeam rostul Conventiei, dar pentru mine PNtCD era mai important. Despre Contractul cu România nu am pomenit o singurã datã, fiindcã stiam ce populism feroce ascundea el. Acela n-a fost un document programatic, ci tentativa de a vinde iluzii multimii. Ideea acestui program i-a venit lui Constantinescu la sugestia lui Petre Mi-hai Bãcanu, cãci asa vãzuse gazetarul român în campania politicã din SUA, unde republicanii lansaserã în campania electoralã un contract cu America. Constantinescu, neverosimil de sugestionabil cînd era vorba
103

de Blandiana sau Bãcanu, a hotãrît cã e bine ca CDR sã întocmeascã un program asemãnãtor. S-a alcãtuit o comisie pentru întocmirea Contractului, din partea tãrãnistilor fãcînd parte Noica, Ciumara si Spineanu. Ironia utopicã a acelui contract era cã partidele din Conventie, toate de dreapta, porneau cursa în alegeri cu un program de stînga. Iar greseala cea mai mare era cã în program se lucra cu cifre, se promiteau mii de locuri de muncã si zeci de miliarde de dolari investitii strãine, se garanta cã la dispozitia Conventiei stau 15 mii de specialisti gata sã-si ofere concursul tehnocratic la revigorarea climatului economic din tarã. Cînd s-a pus problema pãrtii macroeconomice a programului, m-am dus eu însumi la sediul Conventiei spre a-mi spune pãrerea. Acolo se aflau Ciumara, Noica, Cataramã. Am încercat sã le explic cã este o gafã sã pui cifre într-un program electoral care se vrea un document serios si elaborat în manierã profesionistã. Degeaba. Cel putin la volumul de investitii strãine, unde se prevedeau nici mai mult nici mai putin decît 50-70 de miliarde de dolari, am avut de-a face cu o scenã comicã al cãrei protagonist a fost Cataramã, întrebîndu-1 cum de a ajuns la 70 de miliarde si nu, sã zicem, la 100 de miliarde de dolari, Cataramã mi-a dat un rãspuns care ar trebui sã figureze în toate manualele de prostie crasã. „Pãi uite cum am gîndit: Polonia are o datorie externã de vreo 40 de miliarde de dolari, iar Ungaria de vreo 30 de miliarde de dolari. Deci 30 si cu 40 fac 70 de miliarde, iar dacã e sã luãm un numãr mai moderat, atunci 50 de miliarde." Am rãmas nãuc, nu îmi venea sã cred cã auzeam ce auzeam. „Ce au a face, domnule, datoriile externe ale unei tãri cu investitiile strãine?" Rãspunsul lui Cataramã nu i-a dezmintit stiin-
104
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
ta economicã: „Pãi si România e tarã mare!" A trebuit sã-mi strîng toate rezervele de rãbdare ca sã nu plec imediat de acolo, încercînd totusi sã-i spun cã indiferent ce legãturã obscurã gãseste el între datorii si investitii, cifrele pomenite sînt curatã si sfruntatã minciunã, cã atîtia bani nu vor investi strãinii în România nici în zeci de ani de acum încolo, si cã cifra trebuie micsoratã cît mai mult. „Hai, domnule Cataramã, pune mãcar 10 miliarde de dolari", am început sã glumesc, „ce te costã!" M-am ridicat si am plecat, stiind în sinea mea cã pe acolo nu mai aveam sã calc.
în campania electoralã am mers deci alãturi de Dia-conescu, în numele PNtCD. Atunci ne-am legat mult unul de altul si pînã astãzi îi port simpatie lui Diaco-nescu, în ciuda slãbiciunii pe care a dovedit-o ca presedinte al PNtCD. De aceea, sentimental, nu-mi pot explica cum de m-a lãsat Diaconescu la momentele de ananghie. Dar numai sentimental, cãci, politic vorbind, sînt încredintat cã Diaconescu va fi convins pînã la
'                                                                                                                                                                                         JL
moarte cã a fãcut bine dîndu-i lui Constantinescu acordul ca eu sã fiu revocat din functia de premier.
Oriunde mergeam, Diaconescu lua mai înrîi el cu-vîntul, vorbea ce vorbea, ca apoi sã spunã invariabil: „si acum dau cuvîntul domnului Radu Vasile, care o sã vã explice tot!" Ceea ce trebuie sã stie un politician într-o campanie electoralã e cã i se cere sã aibã un rãspuns pregãtit la orice întrebare, scotînd solutii pe loc la cele mai incredibile, mai absurde sau mai tîmpite probleme pe care le poate ridica un auditor. Atunci am aflat ce bine îmi prindea experienta didacticã de la ASE, cãci de cum intram într-o salã simteam imediat starea de spirit ce domnea în ea, pregãtindu-mã în consecintã. A controla o salã înseamnã a porni de la dispozitia ge-
105

neralã a sãlii pe care o preiei din mers, pentru ca apoi sã o modifici dupã cum vrei. Cînd aveam de-a face cu chipuri ostile, o glumã schimba totul. Nu am fost si nu voi fi vreodatã un vorbitor patetic, puterea mea de persuasiune tine de fermitatea si sinceritatea cu care spun ce spun, o fermitate pe care însã puteam sã mi-o modulez imediat într-o stare de seninãtate frizînd voiosia. Mi-amintesc cã într-o searã am ajuns într-o comunã din Teleorman lîngã Dunãre pe la ora 22°°. Era întuneric deplin si cîteva zeci de tãrani ne asteptau încã. M-am urcat cu Diaconescu pe un podium improvizat din lemne, cu o singurã treaptã, luminat chior de un bec atîrnînd de o sîrmã, si, înainte de a începe sã vorbim, am auzit în spate cîteva voci recalcitrante. Cine nu stie sã potoleascã imediat cîteva spirite încinse îsi pierde imediat autoritatea în ochii celor care îl ascultã. Asa cã trebuia sã intervin rapid ca sã nu pierd atentia oamenilor. Am reactionat imediat adresîndu-mã celor care vociferau: „Vã rog sã veniti aici, în cercul acesta de luminã, ca sã vã vãd si sã aud exact ce spuneti, dacã nu vin eu la voi", si am dat sã cobor treapta spre a mã îndrepta spre ei. Acest singur gest de pornire impetuoasã cãtre ei i-a înmuiat. Cei aprinsi si-au cerut scuze spunînd cã nu cu mine au ce au, ci cã sînt nemultumiti de halul în care a ajuns tara. Am preluat tema lor si am început sã improvizez. Atmosfera se calmase, iar punctul sensibil al altercatiei pe cale de a izbucni fusese depãsit. Dau exemplul acesta ca sã se înteleagã cã în politicã, indiferent cã e vorba de pledoarii electorale, de negocieri secrete sau de altercatii cu liderii sindicali, rezolvarea unei probleme se face întotdeauna plecînd de la teme colaterale sau amãnunte aleatorii, fãrã nici o legãturã cu problema propriu-zisã, dar teme
106
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
sau amãnunte pe seama cãrora poti crea o stare de spirit prielnicã întelegerii, cu conditia sã nu pierzi firul principal al discutiei. Dacã am învãtat ceva în acesti ani e cã politica e psihologie. Spunînd asta nu am de gînd sã ofer motive de mîndrie psihologilor, deoarece nu la disciplina lor mã refer, ci la dibãcia înnãscutã de a intra în gratiile oricãrui om, chiar si atunci cînd acel om e fiinta pe care o detesti cel mai mult.
Constantinescu nu a uitat cã discutasem cu Iliescu posibilitatea unei coabitãri politice, si m-a tinut minte, îmi amintesc cã în plinã campanie electoralã, pe 10 octombrie, la petrecerea pe care am organizat-o cu tãrãnistii, cînd atmosfera era plinã de entuziasm deoarece toate sondajele ne dãdeau câstig de cauzã si cînd Diaconescu m-a recomandat ziaristilor ca pe viitorul prim-ministru tãrãnist al României, Constantinescu m-a sunat sã mã felicite de ziua mea. Din nou „regu-, la de fier" a functionat fãrã gres: dupã cîteva zile, în contrast izbitor cu tonul pe care îl avusese în ajun, m-a sunat foarte supãrat ca sã-mi spunã cã îl trãdasem. Nu mi-a spus despre ce era vorba, dar am înteles îndatã, tot atît de bine ca si el, la ce anumea se referea: la întîl-nirile mele cu Iliescu. îi jignisem orgoliul, fiindcã în-tîlnindu-mã cu Iliescu dovedisem implicit cã nu-mi puneam mari sperante în sansele pe care le avea sã cîstige prezidentialele, cum nu îmi puneam mari sperante nici în capacitatea acestui om de a fi un bun conducãtor de stat. Atunci, la telefon, acuzîndu-mã cã îl trãdasem nu fãcea decît sã mã pregãteascã indirect pentru solutia pe care o gãsise el pentru functia de premier, Dar de acest lucru aveam sã-mi dau seama ceva mai tîrziu.
E o metodã uzualã de deconcertare a adversarului sã începi prin a-1 lãuda pentru ca apoi, profitînd de
107

scãderea vigilentei celuilalt, sã-1 supui unui tir de acuzatii si insinuãri. Metoda, desprinsã parcã din arsenalul de arme psihologice al serviciilor secrete, avea sã-mi mai fie aplicatã de Constantinescu si în ajunul revocãrii mele. Scenariul acesta nu stiu dacã îl aplica premeditat sau era rezultatul caracterului lui. Ce stiu e cã de el am avut parte si în decembrie 1999. Pe 12 decembrie, la o zi dupã Helsinki, cînd România fusese acceptatã sã înceapã negocierile de aderare la Uniunea Europeanã, Constantinescu a luat cuvîntul pe postul national de televiziune, lãudînd guvernul Radu Vasile. A doua zi, luni 13 decembrie, revocarea mea era un fapt împlinit. Fereste-te a doua zi dupã un succes, spunea Maiorescu. Tocmai asta am învãtat si eu în privinta lui Constantinescu, sã mã feresc a doua zi dupã ce mã lãudase. Prea tîrziu însã, jocurile fuseserã fãcute. Totusi reprosul pe care mi-1 fãcuse cum cã îl trãdasem m-a urmãrit vreme îndelungatã, de aceea, în ziua în care urma sã depun jurãmîntul de prim-mi-nistru, plimbîndu-mã cu el în parcul Cotroceniului, am încercat sã fiu sincer si sã-1 fac sã înteleagã cã, desi între noi nu încãpea loc de prietenie, mãcar puteam sã ne dovedim reciproc o sinceritate totalã si un grad elementar de colaborare politicã: „Spuneti, domnule presedinte, ce ati avut atunci, în octombrie 1996, cînd m-ati sunat acuzîndu-vã cã v-am trãdat? Vã gîndeati la întîlnirile mele cu Iliescu, nu-i asa? Pãi nu stiati cã la asemenea întîlniri nu participi decît dacã ai mandatul presedintelui partidului? Coposu m-a împuternicit cu misiunea asta, cum si Diaconescu a f ãcut-o la rîn-dul lui." Constantinescu nu mi-a confirmat, nici nu mi-a negat bãnuiala, dar am simtit din privirea si din mimica lui cã aceste întîlniri cu Iliescu fuseserã mãrul
108
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
discordiei, îmi amintesc foarte bine ce i-am spus atunci presedintelui Constantinescu: „Domnule presedinte, eu nu sînt mistic, dar religios sînt, si credinta mi-a insuflat convingerea cã eu port noroc oamenilor cu care colaborez. Fiti cu mine si vom face treabã împreunã, dar dacã voi pleca de lîngã dumneavoastrã, o datã cu cariera mea se va încheia si a dumneavoastrã." „Se poate, Radule, esti ultimul prim-ministru pe care îl mai sustin în campania mea!" Iar lucrul acesta avea sã mi-1 repete mereu, cu acelasi aplomb „sincer", pînã la demiterea mea. Ca revansã politicã, nu mi-a rãmas decît sã mã împac cu gîndul cã premonitia mea s-a adeverit. Revocîndu-mã pe mine, Constantinescu îsi semna sfîr-situl carierei politice. Venise din neant, sprijinit de Alianta Civicã, si avea sã se întoarcã în neant, în momentul cînd a sãvîrsit gestul cel mai evident de lipsã de loialitate fatã de Conventia Democraticã, formatiunea politicã ce îl propulsase în functia de presedinte. Mã gîndesc la momentul în care a declarat cã nu mai participã la alegeri, gest nescuzabil si cu neputintã de justificat: nu ai voie sã lasi de cãrutã formatiunea politicã ce te-a sprijinit. Asa ceva nu se face, indiferent de context, de motivatii sau de orgolii personale. Indiferent cã avea sau nu sanse în fata lui Iliescu la alegerile din 2 000, nu avea voie sã pãrãseascã corabia pe care o condusese atîta vreme. Dar imaginea bovaricã pe care si-o fãurise despre sine nu îi îngãduia sã accepte compromisul de a pierde alegerile. In felul acesta, dupã ce a fãcut ce a vrut cu PNtCD si cu Conventia Democraticã, Constantinescu, asemeni unui amant sãtul de favorurile neconditionate ale metresei, i-a dat brînci PNtCD-ului fãrã sã-si facã cine stie ce scrupule. Iar PNtCD-ul s-a scufundat definitiv.
109

Revenind la perioada premergãtoare alegerilor din 1996, stiam din sondajele comandate de noi cã vom participa la un guvern de coalitie alãturi de PD, PNL si UDMR. Clipele acelea de entuziasm nu le pot uita. Avînd sprijinul lui Diaconescu si fiind sigur cã Dia-conescu mã va sustine, mã pregãteam pentru preluarea Executivului, îmi fãcusem un program, alcãtui-sem liste cu oameni capabili din fiecare partid, din fiecare minister si din fiecare institutie a statului. stiam exact oamenii pe care mã puteam bizui, si nu aveam nici o îndoialã cã voi fi primul premier ce va clinti din loc reforma. Asemenea unui jucãtor de sah îmi stabilisem în minte deschiderea preferatã, gambitul reformei, încredintînd fiecãrui om din cei pe care îi aveam în vedere rolul cuvenit pe tabla de sah a României. Nu, nu puteam sã esuez, sperantele pe care oamenii si le puneau în noua putere erau uriase, toti se asteptau la o deschidere fãrã precedent a României în afarã si la o evolutie fulminantã înspre bine. Iar eu, eu urmam sã fiu premierul ce va dirija aceastã evolutie. Eu aveam sã fiu premierul reformator al României. Uitasem de telefonul lui Constantinescu, cum uitasem de labilitatea decizionalã a lui Diaconescu. între 10 octombrie si 4 noiembrie, data celui de-al doilea tur de scrutin, am trãit cel mai netulburat romantism al vietii mele de om politic. Cîte sperante nu-si puseserã românii în fortele democratice si cîte sperante nu îmi pusesem eu însumi în mine si în puterea mea de a fi un premier bun. Simteam cum cerurile se deschid deasupra mea, cum destinul meu îsi atinge apoteoza. Vroiam sã fiu un prirn-rninistru eficient, unul din acei rari slujbasi despre care sã se poatã spune la sfîrsitul mandatului cã a fost un adevãrat om de stat.
110
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Neajunsul oricãrei sperante e cã, ridicîndu-te undeva sus, în cerul împlinirilor imaginare, îti lasã în acelasi timp posibilitatea de a avea de unde sã te prãbusesti. socul valului de dezamãgire care loveste un om ce îsi vede sperantele spulberate este direct proportional cu cantitatea de amãgire cãreia i-a consimtit în clipa în care a sperat. Asa s-a întîmplat si cu mine în ziua în care la sediul partidului, BCCC-ul a desemnat drept viitor prim-ministru pe primarul capitalei, îmi amintesc si-acum ziua în care, într-o camerã întunecoasã si igrasioasã de la sediul PNtCD-ului, cãci restul clãdirii era în plinã activitate de reamenajare, s-a întrunit BCCC-ul. Grija mea era sã mã impun în fata celor doi contracandidati pe care îi stiam, Ciumara si Ulm Spineanu. Nici un alt nume nu îmi trecea prin cap, cãci nici un tãrãnist din conducerea PNtCD nu putea emite pretentii la functia de premier. si atunci, ca într-un cosmar pe care îl trãiesti cu ochii deschisi si în plinã amiazã, 1-am auzit pe Diaconescu spunînd: „Ne-am gîndit bine (noi ne-am gîndit, ah, frica lui Diaconescu de a-si asuma decizia, refugiindu-se în spatele unui pronume la plural si topindu-se în masa aceea de chipuri neidentificate desemnate prin noi), ne-am gîndit bine, si ne-am sfãtuit si cu presedintele statului, cã cea mai bunã solutie e Victor Ciorbea. Are o mare popularitate, se întelege bine cu sindicatele, ceea ce va fi foarte important pentru declansarea reformei fãrã presiuni din partea sindicatelor, si apoi a dovedit în campania electoralã cã stie ce vrea. Asa cã Victor Ciorbea este cel pe care vi-1 propun spre vot." S-a lãsat tãcerea, o tãcere grea, stînjenitoare, ca un val de transpiratie care te nãpãdeste brusc. Mi-am rotit ochii prin încãpere sã vãd pe chipul celorlalti dacã eram singu-
111

rul care nu stiusem nimic sau dacã mai erau si altii. tepelea si Ratiu nu stiau, se vedea bine, erau tot atît de mirati ca si mine, si nici Ciumara si Spineanu nu dãdeau semne cã ar fi stiut. Doar pe fata lui Galbeni, Opris si Dunca se citea împietrirea blazatã si prefãcut nepãsãtoare a celor care vor sã lase impresia cã nu sînt cu nimic implicati. Singurul care a reactionat am fost eu: „Bine, dar Ciorbea nu e primarul general al capitalei? Permite Constitutia asa ceva?" Diaconescu s-a înviorat imediat, cãci fãcusem greseala sã încep cu o întrebare previzibilã. „Ah, nu-i nici o problemã, am vorbit cu Con-stantinescu si schimbãm Legea Administratiei Locale, asa cã putem sã-1 urcãm în functia de premier." „Domnule Diaconescu, e neconstitutional si neprincipial! Constitutia României nu permite unui functionar cu atributii publice sã ocupe functia de premier. Ciorbea e primar, ar trebui sã-si dea demisia ca sã ajungã premier, iar mai apoi nu face parte din BCCC." „Dragã Radule, amãnuntele astea le discutãm ulterior. Dar tinînd seama de motivele pe care le-am spus înainte, credem cã Ciorbea e solutia cea mai bunã." Nu cred sã mã laud cînd spun cã am fost un luptãtor si cã am stiut sã apãr întotdeauna o cauzã, numai cã o asemenea luptã am putut s-o duc numai atunci cînd a fost vorba de o cauzã care nu era legatã de persoana mea. Am stiut ce sã le spun francezilor ca sã-i conving sã ia Dacia, cum tot asa am stiut ce sã le spun minerilor ca sã cãdem la pace, dar de fiecare datã era vorba acolo nu de persoana mea, ci de ceva de dincolo de mine. Cînd însã a trebuit sã lupt pentru mine, pentru persoana mea si pentru avantajele mele, am fãcut invariabil figura unui pudic care nu îndrãzneste sã-si apere cauza, si asta din blestemata neputintã de a cere ajutorul altora. Am suferit toatã
112
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
viata de sentimentul apãsãtor cã existã ceva implacabil în aceastã lume, ceva implacabil si definitiv, ceva în fata cãruia nu are nici un rost sã te împotrivesti. Asa s-a întâmplat si în acea zi, am renuntat la orice disputã din nu stiu ce voluptate masochistã si dureroasã, ca cea trãitã de oamenii care simt cã tot ce se întîmplã trebuia sã se întîmple. Puteam mãcar sã lupt, sã-i amintesc lui Diaconescu cã în urmã cu o lunã mã recomandase ziaristilor ca pe viitorul premier, cã nu poti sã spui ceva si apoi sã te faci cã ai uitat cu desãvîrsire ce ai spus, si cã, în sfîrsit, ne aflãm între noi si cã adevãrul trebuie spus tot si întreg, fãrã ocolisuri. Puteam sã-i spun lui Diaconescu cã nu putem începe guvernarea cu încãlcarea Constitutiei, cã o asemenea gresealã va atrage dupã sine, ca într-un lant al slãbiciunilor, alte greseli. si totusi am tãcut. Nu am spus nimic. Nu stiu ce simte un alpinist cînd se pomeneste în fata unei avalanse cãzînd peste el, dar presupun cã simte ce am simtit eu atunci, în acea zi. Am renuntat sã-i mai rãspund lui Diaconescu, prea era inutilã orice obiectie! Mi se pãrea asa de nedrept ce se întîmplã acolo cã nu mai simteam nevoia sã mai îndrept nedreptatea. Cred cã orice om a trecut prin clipe cînd, simtind din toatã fiinta cã suferã o nedreptate, renuntã automat sã se mai apere. Asa am fost eu atunci, un om ce primeste lovitura în fatã fãrã a schita vreun gest. Ciumara si Spineanu, ceilalti doi candidati ai tãrãnistilor, ar fi trebuit sã se opunã, doar era vorba si de eliminarea lor, nu numai de a mea, dar, oportunisti, au tãcut mîlc. Pesemne cã în mintea lor zumzãia gîndul malefic cã decît sã fie Radu Vasile prim-ministru mai bine oricine altcineva. Dunca, vorbind de parcã avea prune în gurã, a întîmpinat un gînd pe care nimeni nu îl rostise, dar care se afla în mintea tuturor:
113

„De ce sã fie Radu Vasile prim-ministru? El îsi vede de secretariatul lui în partid, si în plus mai e si vicepresedinte al Senatului." Au urmat, ca într-un cor al umilintei, Galbeni, Dejeu si Opris care si-au rostit seria de ditirambi închinati lui Ciorbea. S-au debitat atunci enormitãti neverosimile, de genul: „Omul acesta a deschis larg portile primãriei populatiei, e un om bun, cinstit si deschis la suflet, va face treabã si la guvern." Eram supãrat nu doar pentru cã nu fusesem eu ales prim-ministru, ci si pentru cã se încãlcase un principiu elementar pe care îl anuntasem încã înaintea alegerilor: prim-ministru trebuia sã fie un tãrãnist, iar nu un venetic botezat peste noapte tãrãnist. Numai cã Ciorbea, chiar convertit peste noapte la doctrina tãrãnistilor si chiar fãcut membru al partidului într-o clipã, nu fãcea parte din garnitura de primã linie a partidului. Era un ingredient strãin unei echipe politice care, asa cum era ea, neunitã si fisuratã, era totusi una ce se alesese în timp si pe încetul, reprezentînd cu adevãrat garnitura eligibilã a PNtCD-ului. Dar ce puteam sã fac într-un partid al cãrui presedinte era purtãtorul de cuvînt al lui Constantinescu? Toti au basculat atunci de partea lui Ciorbea, parcã îl asteptaserã sase ani ca pe un izbãvitor si parcã abia acum îl aflaserã. Atunci, în acea zi, Constantinescu, sprijinindu-1 pe primarul Ciorbea, a lovit în plin PNtCD-ul, administrîn-du-i o loviturã de gratie. Diaconescu s-a înclinat servil si asa a rãmas. Atunci a început sfîrsitul. Presedintele statului îsi începea mandatul prin încãlcarea Constitutiei, desemnînd un om cu atributii publice în functia de premier. Presedintele statului anihilase autonomia de gîndire a liderilor tãrãnisti. Iar Ion Diaconescu a semnat atunci actul de împãrtire definitivã a parti-
114
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
dului în factiuni. Mai tîrziu, cînd avea sã fie dezvelitã statuia lui luliu Maniu din fata Senatului României, o statuie în care bustul politicianului ardelean este redat printr-un calup de fragmente dezbinate si suprapuse, sugerând foarte bine sfîsierea prin care trecuse acest om o datã cu tara, nu m-am putut abtine privin-d-o sã nu le spun celor din asistentã: „Cîte bucãti sînt în statuia lui Maniu, atîtea factiuni sînt în PNtCD." Vorba aceasta, constatare tardivã a unei stãri de lucruri ce nu mai putea fi remediatã, era epitaful retrospectiv pus la cãpãtîiul unui partid ce începuse sã moarã din primul moment în care cãpãtase puterea.
Cîtã dezamãgire se poate ascunde în sufletul unui om care stie cã i-a fost uzurpat un drept firesc, pe care si-1 cîstigase treptat, în cei sase ani de existentã ai PNtCD-ului? De-ar fi fost Coposu! Dar nu mai era. Era zadarnic sã mã lamentez închipuindu-mi cã sînt victima uneltirilor de la Cotroceni si a slãbiciunii lui Diaconescu, trebuia sã primesc decizia lor si sã mã mint cã bãtrînii din BCCC, docili ca niste cîrpe în mîna lui Constantinescu, aleseserã solutia cea mai bunã. în politicã, înfrângerile sînt firesti. A te cãina pe seama intrigilor cãrora le-ai cãzut pradã înseamnã a confunda politica cu morala. Am spus-o si o mai spun: morala politicã nu are nimic de-a face cu morala. Constantinescu cîstigase primul meci cu mine, trebuia sã mã adun din bucãti si sã merg mai departe. Dar nu puteam sã uit obedienta lui Diaconescu si nu puteam sã uit cã eu însumi îi spusesem cã el e cel mai puternic om din stat, cã fãrã consimtãmîntul presedintelui PNtCD nici un guvern nu putea rezista si nici un presedinte de stat nu putea numi un alt premier decît cel propus de Diaconescu. Doamne, era prea slab pentru o functie atît
115

de puternicã! Atunci în sinea mea m-am revoltat o datã pentru totdeauna, si tot atunci, în ciuda tensiunii revoltei din mine, am simtit cum în mine se strecoarã dezamãgirea, o dezamãgire multã si grea, statornicã si adîncã. Devenisem un sceptic revoltat si deopotrivã dezamãgit, unul dintre cei cãrora le e dat sã înteleagã cã loialitatea e un lucru rar, atît de rar cã nici nu mai merita sã-mi fac zile negre. Dar nu puteam în sinea mea sã-1 iert pe Constantinescu, cum nu mai puteam sã-1 iert pe Diaconescu, pe acest bãtrîn care îmi era atît de drag si în fata cãruia simtisem întotdeauna o slãbiciune sentimentalã aproape inexplicabilã. Cum nu puteam sã-i iert nici pe cei din coteria lui Galbeni si Opris, cãrora, în precaritatea stofei lor politice, nu le mai rãmãsese decît sã se strîngã sub umbrela protectoare a unuia precum Ciorbea sau Constantinescu, puternici doar prin functia lor. tinea de firea lor slabã, dar înclinatã permanent spre intrigi, sã se aglutineze în jurul unui om pe care nu îl acceptau decît temporar ca sef pînã vor putea sã scape de cel pe care îl considerau pericolul numãrul unu pentru suprematia lor politicã.
Supãrarea mea nu a durat mult. în politicã furiile trebuie sã treacã precum ploile de varã. Iti zvîntã sufletul pentru a te ajuta sã mergi mai departe. Dacã nu trec, tensiunea creste, si se poate întîmpla sã faci infarct, de pildã într-o zi de vineri. Mi-am impus sã continuu lupta rãmînînd în rîndul PNtCD-ului, dar în mine încoltise floarea amarã a deceptiei. Fusesem jucat pe degete, stiam bine asta, dar trebuia, trebuia cu orice pret sã continuu, sã rãmîn în PNtCD, chiar dacã nu stiam prea bine pentru ce. Pentru amintirea lui Coposu care crezuse în mine? Pentru pãstrarea mãcar a aparentei
•      116
PARTIDUL NATIONAL TÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
unitãtii partidului? Pentru ideea de a pune umãrul mãcar ca parlamentar la începerea unei reforme care nu se urnise încã? Nici eu nu mai stiam bine pentru ce, dar simteam cã trebuie s-o fac, în ciuda dezabuzã-rii ce mã coplesise.
Asadar supãrarea nu a durat prea mult. Am revenit în sedintele ulterioare ale BCCC-ului, cînd se hotãrau portofoliile ministeriale ce cãdeau în competenta tãrãnistilor. Ca dovadã a deschiderii mele, tot eu am fost cel care i-am spus lui Diaconescu ce ministere sã ia PNtCD: Internele, Finantele, Comunicatiile, dar nu Industriile. si tot eu, în numele acelei prietenii, din pãcate fãrã sanse de împlinire, pe care si-o dorise Co-posu între mine si Ciumara, 1-am convins pe Diaconescu sã-1 punã pe Ciumara la Finante. Eram în biroul lui Diaconescu cînd s-a hotãrît cine ce portofoliu sã preia. Eu n-am cerut nimic, vroiam ori functia de prim-ministru ori nici una. Eram prea mîndru ca sã accept surogate si compensatii. Lui Dejeu, omul lui Constan-tinescu, i se încredintaserã Internele, iar lui Opris postul de secretar general al guvernului, functie cît se poate de nimeritã pentru înclinatiile lui de intrigant. „Dar cu Spineanu ce facem?, 1-am întrebat în glumã pe Diaconescu. Nu vedeti cã se învîrte ca un rechin în jurul prãzii?" „si unde sã-1 punem?" a zîmbit Diaconescu. „La Finante nu merge, Spineanu se pricepe la teorii, planuri si proiecte. E neîntrecut cînd e sã dea explicatii teoretice, dar atît. Sã înfiintãm un minister pentru el, sã-i zicem Ministerul Reformei." Apoi brusc am tresãrit amintindu-mi cã Ciumara plecase supãrat acasã din momentul în care îsi dãduse seama cã Diaconescu nu îi oferã nici un portofoliu. Desi pãrea cã îmi amintisem brusc de Ciumara, gîndul meu fusese
117
CURSA PE CONTRASENS
de la început la el, dar fãcusem un ocol cu Spineanu ca sã nu batã la ochi faptul cã mã interesam de viitorul lui Ciumara, interes nestiut de mai toti tãrãnistii, chiar si de Diaconescu. „Ei, pe cine ati supãrat cel mai mult, domnule Diaconescu?" „Pe cine?" „Pe Ciumara!" „Ei, ce sã fac, dragã, a plecat supãrat de aici, vã-zînd cã nu se alege cu nimic." „De ce nu îl puneti la Finante, cã tot nu vreti sã dati ministerul liberalilor. Pu-neti-1 acolo, o sã aibã astfel altã treabã si o sã lase linistit partidul!" Recunosc cã era interesul meu sã scap de Ciumara, deoarece mereu se burzuluia cînd era vorba de organizatiile judetene aflate sub controlul direct al secretarului general. Ca urmare, o datã ajuns ministru la Finante, cu care la drept vorbind Ciumara nu avea nici o tangentã, m-ar fi „iertat" de observatiile lui critice. Nu cã m-ar fi supãrat, cãci le primeam cu o voiosie nedisimulatã, f ãcînd tot ce stiam eu cã trebuie sã fac, însã nu îmi plãcea cã era mereu supãrat pe mine. Asa cã m-am pomenit propunîndu-1 ministru la Finante. Neîncrezãtor, Diaconescu m-a întrebat chiar de cî-teva ori: „Cum, domnule, sã fie ministru la Finante?", dar pînã la urmã s-a dus la telefon, 1-a sunat pe Ciumara acasã si 1-a rugat sã vinã la partid cãci are sã-i propunã un portofoliu ministerial.
Acum, dacã e sã judec prestatia acestor tãrãnisti în ministerele lor, bilantul e mai mult decît trist. Jumãtate din ce i s-a întîmplat lui Ciorbea i s-a datorat lui Opris. Omul acesta este ca un pãianjen care, oriunde 1-ai pune, tese imediat o pînzã, dar o pînzã la nimic folositoare, ci dimpotrivã, maleficã si pãguboasã; o pînzã în care se încurcã singur si în care îi trage si pe ceilalti, distrugînd totul. Ce i se poate cere unui medic a cãrui competentã profesionalã 1-a împins cãtre politicã?
118
PARTIDUL NATIONAL TÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Genul de tatã masculinã, cu o apetentã spre bîrfã cum numai la femei poti întîlni, acest om a întruchipat intrigantul fãrã scrupule, trãind din masinatiuni si furni-cîndu-i-se pielea de plãcere cînd mai putea sã punã la cale una.
Prezenta lui Ciumara era de decor, ministerul fiind condus de secretarii de stat, lui nemairãmînîndu-i decît sã se ocupe de creditul suedez, un domeniu în care dovedea un vãdit interes. Spineanu, teoretician sobru, dar fãrã propensiuni volitionale, si-a dat demisia din guvernul Ciorbea din considerente de incompatibilitate doctrinarã, fiind de altfel singurul ministru tãrãnist care a fãcut acest gest în guvernul lui Ciorbea. în locul lui a venit tot un teoretician, Ilie serbãnescu, a cãrui putere de decizie politicã era atît de transantã încît singura grijã a prim-ministrului Victor Ciorbea a fost sã scape cît mai repede de el. Pe omuletul acesta, atît de amuzant în aplombul lui de analist al paragi-nei economice din România, 1-am ascultat de douã ori debitîndu-si teoriile la televizor, o datã criticînd guvernul Radu Vasile pentru cã pãstreazã subventiile de stat în economie, iar a doua oarã lãudînd guvernul Adrian Nãstase pentru întelepciunea de a le fi pãstrat. Am mai spus-o, dar e bine sã accentuez: dacã analistii politici sau economici ar sti cît de comicã e impresia pe care o lasã în ochii unui politician, s-ar apuca de altceva. Utilitatea lor în democratie e întocmai ca cea a unui trîntor steril într-un stîlp de albine: îsi închipuie cã fecundeazã cu ideile lor mintea gurilor-cascã din fata televizoarelor, fãrã sã-si dea seama cã sãmînta lor, ideea, cîtã vreme nu poate fi transpusã în viatã, e stearpã. si cum transpunerea unei idei cere o componentã volitionalã pe care numai omul politic o poate avea,
119

acesti teoreticieni îsi dovedesc sterilitatea de îndatã ce li se spune: „Hai, îti dãm puterea, te rog sã-ti pui în practicã ideile!" Atunci impetuozitatea lor teoreticã se transformã într-o neputintã stupefiantã. Nu am nimic cu Ilie serbãnescu, dar, pentru cã e vorba de politicã aici si nu de teorii despre politicã, numele lui poate servi drept exemplu de cîtã incompetentã poate arãta un teoretician din clipa în care i se cere sã coboare din tãrîmul vorbelor pe solul aspru si nemilos al faptelor. Asadar Ulm Spineanu, dîndu-si demisia, s-a întors în Senat. Naivitatea mea incurabilã m-a fãcut sã-i cedez, într-o clipã de entuziasm colegial, prerogativele de sef al grupului tãrãnistilor din Senat. Era îndeajuns cã eram vicepresedintele Senatului. Aveam sã mã cãiesc de acest gest, cãci Spineanu, ca toti colegii mei de partid, mi-a întors spatele de îndatã ce a simtit cã Dia-conescu, Constantinescu si altii deciseserã înlãturarea mea din functia de prim-ministru. Mai mult, Spineanu, alãturi de Ciumara, a avut rolul de creator de ,,bîr-fe" si de calomnii la adresa mea. Dar arunci, gratie naivitãtii mele de a crede în niste oameni doar în numele unei loialitãti reciproce pe care, îmi închipuiam eu, o cãpãtasem în urma zecilor de ore petrecute împreunã în casa lui Coposu, am fãcut gestul de a renunta în favoarea lui la statutul de lider tãrãnist în Senat. O gresealã pe care am fãcut-o si în alte dati: cînd am devenit premier, am cedat locul de secretar general al PNtCD-ului lui Dudu lonescu, desi nici o clauzã nu îmi cerea sã fac acest lucru. Ba mai mult, cedînd functia de purtãtor de cuvînt al partidului din clipa în care am devenit premier, nu am fãcut nici o încercare pe lîngã Diaconescu pentru a-1 face sã se rãzgîndeascã cu privire la numirea lui Opris în aceastã functie, numire care a avut un rezultat catastrofal pentru mine.
120
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Dar dacã în privinta lui Opris nu îmi fãceam nici o iluzie, de Ulm Spineanu mã lega aceeasi simpatie ca fatã de Ciumara. Petrecusem prea multe ore împreunã în casa lui Coposu ca sã nu ne simtim uniti mãcar prin puntea amintirilor comune. La drept vorbind, Spineanu era totusi un tãrãnist înfocat, unul dintre aceia pentru care politica era o chestiune de zel doctrinar si de înfierbîntare programaticã. Era în stare sã explice oricui si la orice orã, indiferent de anturaj si de locul în care se afla, cheltuindu-si timpul, rãbdarea si nervii, cele mai încurcate probleme ale doctrinei economice. Cã era vorba de Coposu sau de paznicul sediului PNTCD-ului, Spineanu perora cu o pasiune extraordinarã despre orice temã sau chichitã economicã. Avea un singur cusur: nu se mai oprea, îmi amintesc odatã cã nenorocul de a-i fi auditor cãzuse tocmai pe umerii lui Coposu, care încremenise în scaunul lui din biroul de la sediul central strãduindu-se sã mimeze bunãvointa si preocuparea fatã de duiumul de explicatii doctrinare pe care Spineanu nu mai obosea sã i le aducã. Aflîndu-mã acolo, am simtit cã rãbdarea lui Coposu ajunsese la limitã, asa cã prefãcîndu-mã interesat de tema asupra cãreia se aplecase Spineanu, am preluat rolul de interlocutor: „Spinene, hai sã mergem în biroul de alãturi ca sã vorbim pe îndelete", si 1-am dus în altã încãpere unde se afla unul din soferii aflati la dispozitia noastrã, un sofer cãruia patima pentru cafea îi atrãsese porecla de Cafelutã. Am rezistat cîteva minute monologului lui Spineanu, dupã care, pretextînd cã am ceva urgent de fãcut, 1-am lãsat pe simpaticul teoretician în prezenta lui Cafelutã. Cred cã m-am întors înapoi dupã vreo douãzeci de minute, iar spectacolul pe care 1-am vãzut m-a încremenit. Spineanu pe-
121

rora de zor în picioare, iar Cafelutã, rezemat de speteaza scaunului, era asa de interesat de dilemele economice ale lui Spineanu încît adormise. Spineanu ori nu observase, ceea ce mã îndoiesc, ori se numãra printre acei oameni care îsi întretin arta retoricã exersînd singuri, între patru pereti, fãrã a mai simti nevoia unor preopinenti în carne si oase. Ulterior, acelasi lucru s-a întîmplat cu un alt sofer, Bebe, cãruia pledoaria economicã a lui Spineanu i se pãrea atît de captivantã încît i se aburiserã ochelarii de atîta încordare cu care îl asculta — asa cum avea sã îmi mãrturiseascã Bebe mai tîrziu. Fireste cã nu pricepea nimic, dar respectul pentru rîvna oratoricã a lui Spineanu nu îi îngãduia nici mãcar sã steargã lentilele unor ochelari prin care nu mai vedea aproape nimic. Dar amintirile acestea, atît de inofensive în fond, nu puteau salva ruptura dintre noi. în timpul mandatului sãu, Ciorbea avea nevoie de un sprijin neconditionat din partea tãrãnistilor, asa cã Emil Constantinescu s-a hotãrît sã-1 facã pe Ciorbea vicepresedinte al PNtCD-ului. Diaconescu nu a crîc-nit, însã eu am reactionat imediat, dînd un interviu în care am spus cã Ciorbea deja vrea prea mult. Urmarea a fost cã Diaconescu mi-a cerut sã mã duc la Palatul Victoria ca sã mã întîlnesc cu Ciorbea. Acolo, la Palatul Victoria, premierul Ciorbea m-a întrebat fãtis ce vreau în schimb ca sã-1 las în pace. Mi-a oferit nici mai mult nici mai putin decît postul de guvernator al Bãncii Nationale, dar am refuzat, trecuse vremea cînd tinteam la acest post. Mãcar atît învãtasem de la Coposu, sã nu mã las cumpãrat în dauna partidului. Am refuzat oferta lui Ciorbea si m-am opus în continuare ca Ciorbea sã devinã vicepresedinte al PNtCD-ului. încã un motiv pentru presedintele statului ca sã mã priveascã drept un adversar.
122
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Da, ani fost adversarul lui Constanttnescu cînd acesta a crezut cã poate sã schimbe cum vrea functiile în PNtCD. Nu era suficient cã se încãlcase un principiu elementar al vietii interne a partidului de guvernãmînt, punîndu-se în functia de prim-ministru un om care nu provenea din forul conducãtor al partidului? Acum presedintele statului vroia mai mult, îl vroia pe Ciorbea vicepresedinte al PNtCD-ului. si 1-a fãcut.
Ca orice venetic ce vrea sã-si dovedeascã loialitatea fatã de partidul în care fusese implantat ca o grefã strãinã, Ciorbea s-a metamorfozat peste noapte într-un tãrãnist feroce, a cãrui arogantã fatã de colegii din celelalte partide ale coalitiei de guvernãmînt a costat armonia si eficienta guvernului. Criza guvernamentalã declansatã de acest om a dus la stagnarea pentru doi ani a reformei în România. Cu Ciorbea s-a încheiat perioada romanticã a politicii fãcute de ageamii, si tot o datã cu Ciorbea, intelectualii Aliantei Civice si-au încheiat rolul lor politic, în ochii lor, Ciorbea fusese simbolul omului cinstit si bun, însãrcinat cu misiunea sacrã de a îndrepta politica murdarã si rea. Rezultatul e cã politica nu a devenit mai bunã si mai cinstitã prin intrarea lui în ea, dar cã în schimb, iesind din ea, el a ajuns sã fie altfel de cum intrase: ceva mai putin bun si ceva mai putin cinstit, asa cum i se întîmplã oricãrui om ce se loveste de o lume a cãrei moralã e totuna cu practica ei. în politicã, oricît de ininteligibil li s-ar pãrea acest lucru intelectualilor cu scrupule morale, înving nu cei drepti si morali, ci cei puternici. si asta o spun nu cu cinismul celui care priveste de sus fantasmele idealiste ale bietilor si visãtorilor intelectuali, ci cu siguranta celui care a pierdut partida exact din cauza acelorasi scrupule morale. Cînd veti întelege cã în po-
123

liticã principiile te doboarã? Politica nu e un domeniu care sã poatã fi mãsurat dupã reguli ce vin din afara ei, politica nu acceptã judecãti de valoare sau verdicte morale cãzute de undeva de sus, în numele unei pretinse instante care e mai presus de domeniul politicii. Nu existã politicã bunã sau rea, ci politicã eficientã sau ineficientã. Si asta o spune un om credincios, dar care a învãtat sã nu amestece, pradã unui absolutism etic sau religios, terenul faptelor cu cel al teoriilor despre fapte. Singura moralã a politicii este ea însãsi, cum si singura valoare a politicii tine de eficienta cruntã a deciziilor care se nasc din ea. Cine a înteles acest lucru stie cã Ciorbea nu a fost victima bunã a politicii rele, el nu a fost bãiatul cinstit si pur pe care 1-au mîncat rechinii imorali din PD, ci pur si simplu a fost un prost politician, ca atîtia altii, un om care a crezut cã va fi un înotãtor de maximã performantã uitînd amãnuntul elementar cã nu învãtase încã sã înoate. Aici nu e loc de compasiune si de plînsete morale, cãci ce înduiosare poti simti fatã de un om care timp de doi ani nu a putut clinti reforma din loc, pierzîndu-si vremea în sedinte interminabile sau în conflicte lipsite de vreo perspectivã, neluînd nici o decizie capitalã si nefãcînd nici un pas în începerea schimbãrii? Ciorbea a murit ca politician pentru cã merita sã moarã.
Galbeni si Opris 1-au apãrat pe Ciorbea pînã la capãt, cerîndu-i sã nu cedeze, sã fie ferm, cãci vor sta pînã la ultimul alãturi de el. Dar în momentul în care Emil Constantinescu a dat semnalul cã e vremea ca Ciorbea sã fie lãsat sã aibã soarta pe care o merita, partizanii lui înfocati s-au transformat în niste sceptici acriti, doritori mai degrabã ca PNtCD-ul sã renunte la guvernare si sã treacã în opozitie decît sã-1 accepte pe
124
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
Radu Vasile ca premier. Da, 1-au lãsat pe Ciorbea, dar ce ranchiunã au cãpãtat împotriva mea! Nu s-au împãcat niciodatã cu gîndul cã eu sînt premier. Unde mai pui cã România liberã, revista 22, pînã atunci progu-vernamentale si trup si suflet alãturi de Ciorbea, au început sã mã atace cu o virulentã nemaipomenitã, dar foarte explicabilã. Alianta Civicã nu se împãca cu ideea cã simbolul cinstei si moralitãtii în politicã era un om pe care politica nu îl vroia. Eficienta lui de prim-mi-nistru a fost nulã. Stãtea ore întregi în discutii interminabile în cadrul unor comisii si comitete cu nume hazlii: Cocopo si Cocopa, pe care le-am desfiintat de îndatã ce am preluat puterea. Erau o pierdere uriasã de timp, iar eu nu eram dispus sã mai particip la ur-zirea unor taclale fãrã capãt în cursul cãrora nu se hotãra nimic. Sincer sã fiu, nu stiu cînd dormea Ciorbea, cãci, dupã ce participa la Cocopo si Cocopa, dãdea fuga la Alianta Civicã sã se inspire politic, iar apoi, în crestetul noptii, ajungea la Cotroceni, unde urma o nouã rundã de taclale cu presedintele statului, în privinta aceasta, cei doi se potriveau de minune, aveau un bio-ritm cu precãdere nocturn, iar întîlnirile la ceas de noapte din Cotroceni ar fi adus foarte mult cu un scenariu medieval de capã si spadã, cu uneltiri oculte sub bolti de castel si cu decizii radicale sub clar de lunã, un scenariu romantic si învãluit în tainã, cãruia în fond nu ai fi avut ce sã-i reprosezi dacã mãcar atîta ar fi avut, eficientã.
în timpul mandatului lui Ciorbea, Constantinescu si Dejeu, stiind cã sînt un opozant al unui guvern ineficient, condus de un om si mai ineficient, mã puseserã sub urmãrire, primul prin SRI, cel de-al doilea prin serviciul secret al Ministerului de Interne. Mã supra-
125

vegheau, urmãrind cu cine mã întâlnesc, ce planuri am, dacã am afaceri etc. Lucrul acesta mi-a fost confirmat de generalul Zaharia, secretarul de stat de la Interne, în-tr-o discutie la restaurantul BNR din Parcul cu Platani de pe strada Dr. Staicovici, cînd, întrebîndu-1 direct dacã sînt urmãrit, am primit din mimica si privirea lui un rãspuns pe care buzele nu puteau sã-1 rosteascã. Cînd pui un om sub urmãrire se subîntelege cã vezi în el un dusman. Constantinescu stia cã în fata mea gresise prin festa pe care mi-o jucase cu Ciorbea si, cum se întîmplã de obicei, ca un om fatã de care te stii vinovat sã ajungi pînã la urmã sã-1 dusmãnesti, tot asa Constantinescu mã dusmãnea pentru cã stia cã mã înselase. Vedea în mine nemultumitul din umbrã care abia asteaptã prilejul sã se rãzbune. De rãzbunat nu aveam cum sã mã rãzbun, în schimb s-a rãzbunat politica pe el, excluzîndu-1 ea pe alesul lui în functia de premier. Cînd am ajuns premier, i-am cerut imediat socotealã lui Dejeu pentru urmãrirea la care mã supusese. A negat cu o inocentã de copil neprihãnit.
Cît am fost vicepresedinte al Senatului, m-am tinut în afara echipei guvernamentale. Cãutam sã ucid dezamãgirea din mine, si îmi petreceam timpul jucînd sah, tenis sau mergînd pe stadioanele de fotbal. Atunci, pentru cã eram doar senator, nu si prim-ministru, nimãnui nu i-a trecut prin cap sã mã învinuiascã cã mã pricep mai bine la fotbal decît la politicã, dar o datã ajuns premier, insinuarea asta a apãrut nu o datã în paginile ziarelor. „Radu Vasile se pricepe mai bine la fotbal decît la politicã", asa suna unul din titlurile de-o schioapã în presa din timpul mandatului meu. Nu, domnilor, nu te poti pricepe cu adevãrat decît la lucrul pe care îl practici tu, cu mîna ta si cu capul tãu. La fotbal se
126
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
pricep fotbalistii, nu cei care stau în peluze. Iar la politicã se pricep cei care o fac, nu cei care stau pe margine în-crucisînd andrelele bîrfei de specialitate. Iar eu nu am jucat fotbal, în schimb, credeti-mã pe cuvînt, am stiut sã joc politicã. Si încã politicã de nivel suprem, una cum cei multi nu vor apuca vreodatã sã joace.
Cît am fost vicepresedinte al Senatului am stat asadar pe margine, multumindu-mã ca, în calitate de purtãtor de cuvînt al PNTCD, sã arãt cu degetul din cînd în cînd abulia cronicã a guvernului Ciorbea. Am fost imediat acuzat cã atac guvernul si cã am un comportament neloial fatã de premier. Fatã de Ciorbea nici nu puteam sã mã port altfel, omul vroia sã fie frate cu politica, numai cã politica nu prea vroia sã fie sorã cu el. Omul era un ageamiu, si nu puteam sã asist la spectacolul acestui novice. Declaratiile mele de atunci au fost însã de o tandrete seraficã pe lîngã atacurile la care am fost eu supus ca premier din partea partidului meu si a purtãtorului de cuvînt Remus Opris. Declaratiile PNtCD în privinta guvernului Radu Vasile sunau de parcã PNtCD era în opozitie, iar Remus Opris, de n-ar fi fost atît de complexat în fata camerelor de televiziune, ar fi putut sã treacã drept lider al PDSR-ului, asa de virulent admonesta prestatiile guvernului meu. Eu nu am procedat asa cu guvernul Ciorbea, eu nu am criticat tot ce fãcea guvernul, ci doar mãsurile ce mi se pãreau inutile sau contrare spiritului reformei. Eu, în schimb, am fost criticat pentru tot si nu mi s-a recunoscut nici un merit.
Din perioada aceea, a vicepresedintiei Senatului, am învãtat sã mã detasez de mine însumi, sã mã privesc din afarã si sã-mi astern pe chip masca umorului si a nonsalantei desãvîrsite. Nu cred sã fi fost vreodatã
127

politician mai nonsalant decît mine care sã fi trecut prin ce am trecut eu. Sau mai pe sleau: ce politician român, trecut printr-o dezamãgire ca a mea, a fost mai plin de umor decît mine? Ce altã libertate interioarã poate fi mai mare decît cea care îti dã puterea sã zîmbesti dupã ce, cu putin timp înainte, fusesesi la pãmînt? Da, asta am învãtat în urma purgatoriului lãuntric prin care am trecut în acele zile, sã nu-mi mai pese de judecata nimãnui, sã mã port ca unul care nu mai avea de dat socotealã decît lui însusi si lui Dumnezeu. si cui as fi avut a mai da socotealã: lui Constantinescu, lui Dia-conescu?
Ei bine, tocmai nonsalanta aceasta a fost cea care le-a cãzut cu tronc demnitarilor occidentali. O nonsalantã deplinã si cu neputintã de tulburat, o dezinvolturã de om liber care, tocmai pentru cã era liber, îsi lua de la sine libertatea de a se purta cu o naturalete ce îi umplea de stupoare pe fanaticii adepti ai protocolului diplomatic. Nimeni nu îndrãgeste mai mult abaterile de la protocol decît occidentalii: cu o singurã conditie, sã fii egalul lor, sã îi faci sã simtã cã se aflã în fata unui om a cãrui putere nu depinde de ei. si atunci îi cuceresti, îi îndupleci. De îndatã ce sînt pusi în fata unui politician venit dintr-o tarã ca România, mostenitoarea severului protocol comunist, dar a unui politician ce pluteste deasupra oricãrei norme si a oricãrui ighe-monicon, ei capãtã entuziasmul unor copii pusi în fata unor jucãrii al cãror mecanism nu îl înteleg. si atunci devin curiosi, bine dispusi si îsi deschid sufletul cu aceeasi naturalete pe care au vãzut-o emanînd dinspre tine cãtre ei. Da, am fost dezinvolt, am fost din cale-afa-rã de deschis, tocmai de aceea am avut atîtea succese în fata occidentalilor. Sînt singurul prim-ministru ro-
128
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
mân postdecembrist care a stat de vorbã în tete ã tete cu presedintele Putin timp de trei ore, sînt singurul premier român la a cãrui invitatie Tony Blair a venit în România si urma în ianuarie 2000 sã fiu primul premier român care face o vizitã oficialã în Marea Britanic. Sînt singurul premier român care a avut o discutie privatã, la el acasã, cu premierul Israelului, caz unic în istoria acestei tãri. De asemenea, urma sã fiu primul premier român invitat oficial în China, tot la începutul anului 2000. Despre asta e vorba, despre eficienta mea internationalã, o eficientã clarã si de necontestat pînã si de un om care, în calitate de presedinte al statului, nu a putut sã-mi priveascã reusitele decît ca pe tot atîtea esecuri personale. si altii au fost în Rusia, în-tr-o vizitã sã-i zicem oficialã, dar care a durat o jumãtate de zi si în care s-au întîlnit cu oricine altcineva dar nu cu Putin.
Dar sã mã întorc la perioada vicepresedintiei Senatului. E nevoie de multã imaginatie în politicã, însã mai ales e nevoie de o stiintã a improvizatiei pe care nu o poti avea decît dacã te nasti cu ea. Existã un episod pe care 1-am trãit în acea perioadã ce mi se pare un rezumat grãitor a ceea ce înseamnã sã fii liber în cele mai delicate împrejurãri, în 1997, într-o zi primãvãra-ticã cu soare, presedintele Adunãrii Parlamentare a Consiliului Europei, doamna Leni Fischer, un om de al cãrui cuvînt atîrna începerea negocierilor de aderare a României la Uniunea Europeanã, urma sã vinã în Bucuresti. Protocolul Senatului nu mã anuntase de aceastã vizitã, iar eu mã aflam pe terenul de tenis al BNR. Primesc un telefon disperat de la acelasi protocol cum cã doamna Leni Fischer urma sã aterizeze pe Otopeni în urmãtorul sfert de orã. Ce a urmat pare des-
129

prins dintr-un film de actiune si suspans. Am dat fuga la vestiar si m-am îmbrãcat fãrã a mai trece pe la dus. Dar cu ce sã mã îmbrac? Hainele mele nu aduceau nici pe departe cu costumul cerut de protocolul diplomatic. Aveam niste pantaloni obisnuiti de oras si o cãmasã „cu model". Cravatã ioc, cãmasã albã ioc. Dar nu era timp de scrupule vestimentare, doamna Fischer urma sã aterizeze în curînd, iar eu, în calitate de vicepresedinte al Senatului si de vicepresedinte al Adunãrii Parlamentare a Consiliului Europei, trebuia sã fiu seful delegatiei române care urma sã o întîm-pine la Otopeni! M-am repezit la soferul meu Bebe, cel cu ochelarii aburiti din povestea cu Spineanu: „Bebe, nu stiu ce faci, treci pe sub pãmînt, zbori prin aer, nu mã priveste, dar într-un sfert de orã trebuie sã fii la Otopeni!" Bebe, dîndu-si seama cã nu e de glumã, a demarat în trombã. A urmat o cursã nebuneascã prin Bucuresti, cu Bebe mergînd numai pe contrasens, strã-bãtînd intersectiile numai pe rosu si trecînd de cîteva ori pe lîngã moarte. De cîte ori îmi amintesc de cursa asta, nu mã pot împiedica sã o compar cu mandatul meu. A fost si el tot o cursã nebuneascã, si tot pe contrasens, împotriva sindicatelor, minerilor, oamenilor de afaceri români, partidelor din opozitie si, culmea, împotriva propriului partid si presedintiei statului, în cursa asta nebuneascã a mandatului meu, cînd specialistii prevedeau cu certitudine colapsul economic al tãrii, prãbusirea monedei nationale, intrarea României în incapacitate de platã si dezmembrarea consecutivã a tãrii, în acest mandat România a plãtit datoria externã de trei miliarde de dolari, si a plãtit-o exact la termenul scadent, fãrã tãrãgãnãri, subterfugii si eschive, în cursa asta nebuneascã a mandatului meu, cînd
130
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
specialistii prevedeau miscãri de stradã fãrã precedent ce urmau sã ducã negresit la cãderea guvernului, eu am fãcut un lucru tot fãrã precedent: am încheiat problema mineriadelor în România, în România nu vor mai fi mineriade, domnilor. Oare asta nu înseamnã nimic? în cursa asta nebuneascã a mandatului meu, cînd toti cereau bani în tarã, de peste tot si din orice sector, guvernul meu a mãrit cu 70% salariile armatei si, în premierã absolutã dupã 1944, clerul bisericilor din România a devenit personal salarizat de la buget, ca orice personal din orice sector bugetar, în cursa aceasta nebuneascã a mandatului meu, cînd un ziar mã taxa drept suetist, je m'enfiche-ist si microbist cãruia putin îi pasã de politicã, eu, din prea multã nepãsare fatã de problemele tãrii, am fãcut infarct. Si am mai fãcut ceva: am privatizat într-un an si sapte luni cît nu s-a privatizat în tara asta în zece ani, în vistieria tãrii intrînd atî-tia bani cîti nu vor mai intra încã în zece ani.
Bebe a ajuns la Otcpeni în zece minute, o performantã pe care nici astãzi nu si-o poate explica. Ne tremurau amîndurora genunchii de spaima prin care trecusem, iar mie îmi înghetase sudoarea pe tîmple. M-am dat jos, mi-am mai privit încã o datã cãmasa neprotocolarã si pantalonii de oras, i-am strecurat lui Bebe o privire deznãdãjduitã si atunci, într-o strãfulgerare cum numai în clipele fãrã scãpare poti avea, i-am spus: „Bebe, dã-mi sacoul!" Bebe a rãmas blocat. Nu întelegea ce îi ceream! sofer cu remuneratie modestã, ca toti soferii unei institutii de stat, avea pe el poate singurul lui sacou de oras, o hainã amãrîtã, mai închisã la culoare este drept, care, gîndeam eu, la televizor putea sã parã chiar neagrã. S-a conformat imediat ordinului vicepresedintelui Senatului, mîndru cã sacoul
131

lui poate intra în recuzita de protocol a diplomatiei românesti. Mi 1-am pus pe mine din fugã, am trecut val-vîrtej prin clãdirea aeroportului si am iesit pe pistã. Pe pistã, delegatia românã era strînsã de-a fir a pãr, conform protocolului. Toti scrobiti si aranjati, unul mai dichisit ca altul, toate doamnele aranjate la ac, toti bãrbatii în costume negre impecabile, sã fi vrut sã le gãsesti un cusur si nu puteai. Chipuri împietrite, fizionomii sobre, solemnitate înghetatã si reculegere deplinã. Fireste, cînd am apãrut eu, în haina lui nea Bebe, unii au început sã zîmbeascã. Le-am fãcut semn cã... e bine! Nici dacã s-ar fi prãbusit clãdirea aeroportului peste ei nu ar fi fost atît de perplecsi. Ar fi trebuit sã le trag pe rînd palme fiecãruia ca sã-i trezesc din stupoarea în care cãzuserã. Dar nu era timp, trebuia s-o întîmpin pe doamna Leni Fischer. Am întîmpinat-o pe Leni Fis-cher la scara avionului, i-am explicat zîmbind cã uneori întîmplarea îti poate juca feste si cã circumstante mai presus de vointa mea m -au împiedicat sã am era vatã. I-am explicat de asemenea de ce o sã tin mîna dreaptã pe rever, ca sã nu se observe la televizor cã nu am cravatã. Pur si simplu a rîs. Rareori am vãzut-o pe aceastã sobrã doamnã într-o dispozitie mai bunã. O scutisem de plictiseala unei zile de rutinã apãsãtoare, cu strîngeri de mînã protocolare si convorbiri aride în jurul unor teme deja stiute. Reusisem sã o scot, fãrã sã-mi fi propus asta, din chingile sufocante ale etichetei oficiale. A urmat prezentarea celor de fatã. Cum în jurul nostru roiau camerele de televiziune si fotografii, îmi tineam, zîmbind protocolar, mîna dreaptã peste rever, la nivelul gîtului, ca sã nu mi se vadã lipsa cravatei. Ce a urmat nu mai are importantã, e suficient sã spun cã am legat o prietenie strînsã cu Leni Fischer,
132
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC VÃZUT DINLÃUNTRU
o doamnã care a vut o contributie decisivã la ridicarea regimului de monitorizare a României.
De ce mi se pare emblematic acest episod? Din douã motive. Pe primul 1-am spus: cursa aceea nebuneascã prin Bucuresti a semãnat izbitor cu ritmul în care am trãit eu în timpul mandatului meu. O cursã nebuneascã în care m-am strãduit sã respect termenele atîtor acorduri încheiate înainte de venirea mea la putere. Al doilea motiv 1-am schitat deja. E vorba de succesul pe care 1-am avut în toate vizitele mele gratie felului meu imprevizibil de a fi. Da, am fost imprevizibil si totodatã dezinvolt. si cine nu stie cã un om este cu atît mai liber cu cît gesturile lui nu pot fi prevãzute de altii? De aici si succesele mele, pe care presedintele Constan-tinescu nu putea sã le accepte. Sã stau eu cu presedintele Putin si el nu? Nu-i nimic, îl învinuim pe premierul Radu Vasile cã vrea sã readucã comunismul rusesc în România! Cum sã se ducã el în vizitã în China? Sau în Marea Britanie? Nu, asta-i prea de tot! Unde mai pui cã trebuia sã fac o escalã în Iran! Fusesem invitat în casa prim-ministrului israelian, repet, caz unic în rîndul premierilor români, fusesem primit în audientã particularã, împreunã cu familia, de cãtre Sfîntul Pãrinte, iar el nu. si a urmat demiterea mea.
l
MANDATUL MEU
Guvernul
Cînd criza guvernamentalã din timpul mandatului lui Ciorbea atinsese un prag ce nu numai cã blocase declansarea reformei, dar pe deasupra ameninta sã împingã tara într-o izolare externã din ale cãrei ziduri ar fi fost foarte greu sã iesim, Constantinescu s-a decis în sfîrsit sã îl lase în plata Domnului pe Victor Ciorbea. si atunci s-a vãzut cã acest om nu stie sã piardã, cãci în loc sã se întoarcã acolo unde ar fi trebuit sã fie de la bun început, la primãria capitalei si la Contractul populist cu bucurestenii, a tinut mortis sã îmbrace rolul martirului nedreptãtit si pãrãsit, renuntînd la singura functie pe care o merita, o functie în care nu fusese numit de cineva, ci ales de bucuresteni. Numai cã acest ageamiu a dovedit atunci cã putin îi pãsa de primãria capitalei, cã fusese îndeajuns sã guste un pic din deliciile dregãtoriei executive ca sã nu se mai poatã multumi cu o putere atît de seacã, birocraticã si contopistã cum e cea de primar. Una din fetele nemiloase ale politicii e cã, dacã o faci prost, nu numai cã nu poti împusca doi iepuri dintr-un foc, dar esti silit sã tragi mai multe focuri pentru un singur iepure, încãpãtînarea presedintelui statului de a face dintr-un primar un premier a avut ca rezultat împrejurarea ciudatã cã el a rãmas fãrã premierul dorit, iar bucurestenii fãrã primarul ales.
Comitetul Lãrgit al PNtCD s-a întrunit pe l aprilie 1998 sã aleagã noul prim-ministru. Si de astã datã pre-
135

sedintele statului i-a sugerat lui Diaconescu cã cel mai în mãsurã a fi prim-ministru se numãra printre favoritii lui. Numai cã între timp îsi schimbase preferintele. Candidatii ale cãror nume erau cel mai des rostite erau Dejeu, Sorin Dimitriu si eu. Dejeu, mai încape îndoialã, era omul lui Constantinescu, un bãtrîn a cãrui fizionomie încruntatã îti lãsa impresia cã ai în fatã un bãrbat debordînd de hotãrîre, a cãrui dîrzenie si consecventã duseserã negresit la reformarea radicalã a Ministerului de Interne. Era o simplã impresie, în realitate Dejeu nu clintise cu un centimetru structura Internelor si nu schimbase cu un dram mentalitatea ofiterilor. Dar asta aveam s-o aflu în timpul mineriadei din ianuarie 1999. Cum Dejeu mã supraveghease prin serviciul secret al Internelor în tot timpul mandatului lui Ciorbea si cum acceptase ca secretar de stat la Interne pe apropiatul lui Constantinescu, generalul Zaharia, presedintele statului îl prefera pe Dejeu din considerente de fidelitate oarbã. Un alt candidat era Sorin Dimitriu, presedintele FPS-ului în timpul lui Ciorbea, si el tot omul lui Constantinescu, de care se apropiase prin promptitudinea cu care rãspundea interesului enorm manifestat de presedintele statului pentru privatizãri si licitatii. si dacã tot se dovedise docil si cooperant cît fusese presedinte al FPS-ului, nu i-ar fi cãzut de-a-ndoaselea presedintelui statului sã-1 aibã pe acesta într-o functie mai mare. Al treilea nume rostit era al meu, numai cã eu chiar îi stãteam în gît presedintelui României. Ciumara si Spineanu nu mai intrau în joc, fiindcã se excluseserã singuri prin slaba prestatie în cadrul guvernului Victor Ciorbea. Sorin Dimitriu, în cele cîteva cuvinte pe care le-a rostit, a dat de înteles cã nu ar refuza functia, însã nu si-a manifestat rãs-
136
MANDATUL MEU
picat dorinta de a fi premier. Mi-e greu sã spun de ce. Ce e straniu e cã acest om, desi se numãra printre apropiatii lui Constantinescu, fusese si el la Brasov, în martie 1997, la ziua lui lonut Gherasim, unde, datoritã crizei din guvern, mai multi parlamentari tãrãnisti s-au înteles ad-hoc sã mã sprijine pe mine în cãpãtarea functiei de prim-ministru. Printre ei se afla si Sorin Dimi-triu. Sã fi pãstrat el în minte acea întîlnire, simtindu-se obligat în numele ei sã-mi cedeze mie locul de premier? însã dacã acum vroia sã fie prim-ministru însemna cã la Brasov fusese doar pe post de ureche pusã în slujba lui Constantinescu. Lucru firesc, de vreme ce Sorin Dimitriu îi raporta lui Constantinescu tot ce miscã în domeniul privatizãrilor.
Dejeu, cealaltã carte a lui Constantinescu, presimtind cã ar fi bun de orice dar nu de prim-ministru, a spus în discursul lui cã solutia cea mai onorabilã pentru partid era sã se retragã de la guvernare lãsîndu-i pe trãdãtorii de pedisti sã guverneze cum vor putea. Galbeni a repetat acelasi lucru: retragerea PNtCD-ului de la guvernare si trecerea în opozitie este cel mai onorabil gest. Se va vedea atunci ce povarã e guvernarea pentru cei care ne trãdaserã excluzîndu-1 pe Ciorbea. De ce Dejeu si Galbeni au sustinut amîndoi la unison aceeasi idee? Pentru cã stiau cã nu mã puteau înlãtura, stiau cã nu am nici un contracandidat puternic, si, decît sã mã vadã pe mine prim-ministru, preferau ca PNtCD sã se retragã de la putere. O altã variantã propusã atunci de Dejeu a fost sã cedãm locul de prim-ministru liberalilor, cãci, în calitate de ministru al Internelor, stia de la serviciile secrete cã în scurt timp manifestatiile de stradã si grevele sindicale aveau sã se tinã lant, si cã, pentru conservarea imaginii par-
137

tidului, ar fi fost mai bine ca prim-ministrul sã nu fie un tãrãnist. O datã nu mi s-a rostit numele de cãtre cei doi. Ce rost mai are sã pronunti numele unui om la care te gîndesti cu groazã aproape tot timpul?
Am urmat eu la cuvînt. Nu mai aveam de gînd sã repet greseala din 1996, cînd stãtusem cu mîinile în sîn, pradã unei resemnãri implacabile. Le-am spus sec si rãspicat cã vreau sã fiu prim-ministru, cã nu vãd pe altul dintre noi care poate prelua aceastã functie si cã iesirea de la guvernare ar fi o gafã cu neputintã de corectat. Cã sînt hotãrît sã preiau puterea si sã fac reforma, dar cã lor le rãmîne puterea de a decide prin vot. Diaconescu, luînd cuvîntul, a admis cã iesirea de la guvernare nu e o solutie, cum nu era o idee bunã nici cedarea postului de premier liberalilor. Da, atunci am simtit cã a fost de partea mea, cã m-a sustinut, dar nu atît pentru cã mã vroia pe mine, ci pentru cã nu avea altul mai bun în schimb. Destul cã mã pãcãlise în urmã cu aproape doi ani, simtea si el cã acum nu mai putea sã dea înapoi, nici un alt candidat neputînd fi sustinut în dauna mea. S-a trecut la vot secret si astfel, în acea zi, am fost desemnat de cãtre Comitetul Lãrgit drept candidat al partidului pentru functia de prim-ministru. Ce a urmat imediat dupã aflarea rezultatului tine tot de capitolul versatilitãtii si ipocriziei politicienilor tãrãnisti. Toti m-au felicitat cu un aplomb pe care, dacã nu as fi stiut ce otravã a ranchiunii se ascunde în sufletul unora ca Dejeu, Opis sau Galbeni, as fi fost înclinat sã-1 iau drept semn de afectiune. Pînã si doctorul Barbaresso, care nu devenise încã supusul lui Galbeni, dar care era unul din cei ce nu prididiserã sã mã atace cu orice prilej, s-a îndreptat, spãsit si emotionat, spre mine, s-a apropiat si mi-a sãrutat mîna. Existã o minimã onestitate si demnitate în sufletul ori-
138
MANDATUL MEU
cãrui om, o minimã sinceritate fatã de tine însuti care te împiedicã sã te ploconesti afectuos în fata unuia, devenit dintr-o datã puternic, dar pe care îl declarasesi în sinea ta drept dusman. Se pare cã stomatologului Barbaresso îi pierise orice urmã de demnitate si sinceritate. Mi-am retras mîna scîrbit: „Chiar asa, pînã acum jumãtate de orã mã înjurai si acum îmi sãruti mîna? Hai, pleacã de aici!"
în schimb, Galbeni se îngãlbenise de tot. El, care fusese alãturi de Dejeu sustinãtorul fanatic al lui Cior-bea, îsi presimtea esecul. Micut si îndesat, mergînd mereu cu capul între umeri si cu privirea în jos, chiar si atunci cînd vorbea cu cineva, acest fad profesor de geografie era întruchiparea vie a unui gnom pus vesnic pe uneltiri. Genul de sicofant care îsi închipuie cã des-teptãciunea unui om stã în iscusinta cu care reuseste sã-i sape pe cei din jur. De el nu îmi pot aminti fãrã sã simt o umbrã maleficã si rãcoroasã cum mi se strecoarã în spate. Cum cei care se aseamãnã se adunã, piticul coscovit cu veleitãti de intrigant forma un tandem perfect cu celãlalt intrigant, paingul vesnic stînjenit Re-mus Opris. Dar atunci, în acea zi de l aprilie 1998, sînt încredintat cã cei doi panglicari oculti au trãit una dintre cele mai nefericite zile ale vietii lor. Sã ajungã Radu Vasile prim-ministru? Ei nu cã asta chiar cã depãsea cele mai negre cosmaruri de care avuseserã parte vreodatã! Sã lupti atîta împotriva lui Radu Vasile, sã nu îti cruti timpul, nervii si verva bîrfitoare spre a-i zãdãrnici orice pas spre putere, si totusi sã vezi cã omul acesta, pe care si-ar fi dorit sã nu-1 întîlneascã vreodatã, ajunge, ca un fãcut, premier! Nu, hotãrît lucru, era prea mult pentru biata lor fãpturã! Din acea zi Galbeni, Opris si Dudu lonescu au trãit mereu cu spaima cã eu
139

voi prelua într-o zi conducerea partidului, ceea ce, stiau foarte bine, ar fi însemnat sfîrsitul aventurii lor tãrãniste. Din pãcate nu am putut sã preiau conducerea; din pãcate pentru mine si din fericire pentru ei. Au stiut cum sã mã neutralizeze, dîndu-mi de înteles cã dupã retragerea lui Diaconescu numai mie mi se cuvenea aceastã functie, îmi amintesc de credulitatea cu care am acceptat sã mã întîlniresc în timpul mandatului meu cu Galbeni si Dudu lonescu la Clubul BNR din Parcul cu Platani, cînd cei doi m-au îmbrobodit ca pe un copil, propunîndu-mi ca eu sã fiu presedinte al partidului, Galbeni vicepresedinte, iar Dudu lonescu secretar general! Mare gresealã, Doamne, cãci am încuviintat iarãsi, crezînd si atunci ca pînã în ultima clipã cã a mai rãmas o urmã de onestitate în sufletul lor. Da, au fost mai abili decît mine, dar la ce bun? La ce bun de vreme ce, tãindu-mi mie craca de sub picioare, s-au prãbusit si ei o datã cu ea? Cel care m-a dezamãgit din punct de vedere uman peste mãsurã a fost Dudu lonescu, cãci nu pãrea a fi croit din stofa versatilã si fluctuantã a celorlalti doi. în fata mea, Dudu lonescu nu mi-a negat niciodatã dreptul la presedintia partidului, fiind mereu de acord cu ce îi spuneam. Dar cînd a fost sã îsi dovedeascã prin faptã loialitatea, mi-a întors la rîndul lui spatele. Oricum, a fost singurul ministru din guvern care mi-a înmînat personal demisia la Palatul Victoria, într-o tresãrire de demnitate pentru care îi multumesc. Dudu lonescu preluase cu mult aplomb conducerea Internelor, dar a fãcut greseala sã promoveze în functii de conducere oameni din afara politiei, încâlcind principiul elementar al spiritului de echipã. Consecinta a fost cã si-a pierdut repede credibilitatea în ochii ofiterilor din MAI.
140
MANDATUL MEU
Pe 2 aprilie, a doua zi, Constantinescu a trebuit sã facã unul dintre cele mai neplãcute gesturi din mandatul lui, sã mã desemneze la rîndul lui drept prim-rrdnistru, urmînd apoi sã fiu validat de Parlament. As fi orb sã nu recunosc cã presedintele statului învãtase mult în ultimii ani, ajungînd cu timpul sã fie un politician cu dibãcie de diplomat, priceput în disimularea gîndurilor si în schimbarea mãstilor fizionomice în functie de împrejurare si de interlocutor, îmi amintesc cã la Cotroceni, înainte de depunerea jurãmîntului, i-am spus franc lui Constantinescu: „stiu cã n-ati vrut sã fiu eu prim-ministru, dar trebuie sã colaborãm. De acum încolo sã-mi spuneti sincer ce vreti, iar eu o sã vã spun da sau nu, de asta sã fiti sigur." „Radule, tu esti ultimul premier pe care îl voi sustine în mandatul meu!" a venit rãspunsul presedintelui! Tot atunci i-am pomenit de telefonul din 11 octombrie si de acuzatia pe care mi-o fãcuse cã 1-am trãdat. Nu mi-a dat nici o lãmurire clarã, desi stiam amîndoi despre ce fusese vorba. „Hai lasã asta acum, avem treburi mult mai importante de fãcut împreunã!"„Dar pe Ciorbea de ce 1-ati scos de la primãrie?"am insistat, cãci nu puteam sã las în suspensie un gînd care mã mãcinase atîta vreme. Mi-a rãspuns sec: „Domnule, am gresit!"
Pe 15 aprilie 1998 am fost validat de camerele reunite ale Parlamentului. Era Vinerea Mare a Pastelui, toti se gîndeau la sãrbãtoare si la zilele de vacantã parlamentarã, iar eu mã gîndeam dacã nu cumva validarea aceasta cãdea într-un ceas de rãu-augur, într-o clipã nefastã a istoriei, într-una din acele clipe cînd orice ai face si oricum te-ai misca, deasupra capului pluteste umbra maleficã a lipsei de sansã. Devenisem prim-ministru cu o întîrziere de aproape doi ani, vremurile se
141

schimbaserã, si o datã cu ele si eu. Cãci nu mai eram cel din urmã cu doi ani. Entuziasmul mi se înjumãtãtise, încrederea în colegii de partid se nãruise pentru totdeauna si o nuantã de blazare, de împietrire sufleteascã pîndea ascunsã sub masca dezinvoltã a politicianului senin. Cãpãtasem o încrîncenare amarã si apãsãtoare, cum nu ai decît atunci cînd stii cã urmeazã sã te lovesti de niste piedici insurmontabile. Apoi, programul de guvernare pe care mi-1 fãurisem în urmã cu doi ani nu mai aveam asupra cui sã-1 aplic, programul era depãsit de realitãti, iar strategia mea cãdea în gol, într-un context social modificat, unul cu mult mai rãu decît cel din 1996. România pierduse între timp un tren important spre Europa, iar eu trebuia sã fiu acarul ce schimbã directia sinei fãrã a sti dacã pe ea va mai trece vreodatã un tren. Negocierile cu Uniunea Europeanã nu începuserã, occidentalii ezitau, nestiind ce sã aleagã între varianta începerii negocierilor într-un singur val cu toate tãrile candidate sau varianta cu douã valuri. sansele de a intra în NATO erau îngrijorãtor de mici, si asta pentru cã pur si simplu nu intram în cãrtile americanilor, apoi acordul cu FMI nu era încheiat, fiindcã guvernul Vãcãroiu avusese grijã sã spulbere orice încredere a specialistilor occidentali de la FMI si Banca Mondialã în vointa României de a face reforma. Vistieria BNR era sleitã, Mugur Isãrescu raportîndu-mi imediat dupã numirea mea cã rezerva valutarã era de 500 de milioane de dolari, în conditiile în care pînã la sfîrsitul anului 1999 România trebuia sã plãteascã datoria externã de 3 miliarde de dolari, contractatã prin vînzarea obligatiunilor Samurai pe piata japonezã. Sindicatele îsi pierduserã rãbdarea, liderii lor anuntînd mari manifestatii de protest si greve pe termen nelimitat. Nemultumirea socialã era la apogeu,
142
MANDATUL MEU
toate sectoarele bugetare cereau bani, cît mai multi bani, bani cu nemiluita. Iar eu trebuia sã-i multumesc pe toti si în acelasi timp sã umplu vistieria BNR, sã închei un acord cu FMI si sã declansez privatizarea sistemului bancar. Trebuia sã elimin sau cel putin sã reduc drastic gãurile negre ale economiei românesti, de genul Bancorexului. în aceastã bancã, pentru a o mentine în viatã, guvernele anterioare pompaserã miliarde de dolari, sursa lor fiind fireste banii publici ai românilor. Apoi trebuia sã desfãsor în asa fel procesul de privatizare încît sã dau un semnal credibil strãinãtãtii cã în România lucrurile mergeau spre bine. în fine, trebuia sã achit vîrful de platã al datoriei externe, de peste trei miliarde de dolari, datorie pe care nu o fãcuse guvernul meu, ci guvernarea din 1992-1996. Asta era situatia tãrii cînd am preluat puterea. si acum pot sã explic de ce nu mi-a plãcut sã fiu prim-ministru, desi mi-am dorit acest lucru. Nu mi-a plãcut sã fiu prim-ministru pentru cã în starea deplorabilã în care se afla România eu am fost lipsit de sprijinul propriului partid, al presedintiei, al Parlamentului si al ministrilor tãrãnisti, în schimb nu mi-a lipsit presiunea sufocantã a miscãrilor sindicale, a achitãrii datoriei externe, a evitãrii falimentului României pentru a putea spera la integrare europeanã. Am fost ca un dansator pe sîr-mã lipsit nu numai de plasa de protectie de la sol, dar si de prãjina de echilibru din mîini. Lipsit de echilibru, a trebuit sã pãstrez echilibrul si armonia echipei guvernamentale, si culmea e cã am reusit, în aceste conditii atît de precare, e aproape o minune cã am putut sã fiu un an si sapte luni prim-ministrul României.
Echipa de ministri pe care am condus-o a semãnat cu un viespar de orgolii în care dreapta cumpãnã a atenuãrii ciocnirilor eram eu. Membrii partidelor din
143

arcul guvernamental îsi arãtau reciproc dintii, fãcîn-du-mã sã mã întreb cum puteam sã-i aduc din nou împreunã, strîngîndu-i într-o echipã, pe niste ministri ce trãiserã în climatul irespirabil de tensionat al cabinetului Ciorbea. Cum puteam sã conduc un guvern de coalitie alcãtuit din patru partide, de vreme ce fiecare partid sustinea, pe de o parte, cã ministrii lui fuseserã singurii eficace în demararea reformei, iar, pe de alta, cã toate esecurile reformei, cãdeau în seama celor-laltor partide din coalitie? Cum puteam sã conduc un guvern în care fiecare partid era preocupat de îmbunãtãtirea imaginii proprii, în timp ce imaginea guvernului cãdea exclusiv pe umerii prim-ministrului? Cum sã conduc, dacã orice succes era repurtat de partidul cãruia îi apartinea ministrul, în timp ce orice esec si orice loviturã se abãteau, invariabil, asupra imaginii premierului? Asta e mizeria oricãrui guvern de coalitie: fiecare participant îsi arogã succesul cu aceeasi rîvnã cu care, la primul insucces al guvernului, se zbate sã dovedeascã de fapt cã el nici nu a fost acolo.
Primul lucru pe care 1-am fãcut a fost sã mã duc personal la sediile partidelor din arcul guvernamental pentru a ridica lista ministrilor propusi de fiecare din ele. Le-am cerut atunci lui Petre Roman, Valeriu Stoica si Bela Marko încheierea unui protocol prin care premierului sã i se confere o autoritate sporitã. Era singura solutie prin care puteam preîntâmpina izbucnirea unei noi crize ministeriale si singura cale prin care mi se oferea un mijloc de a înlãtura o astfel de crizã în cazul ivirii ei. De cum m-am instalat în Palatul Victoria, am desfiintat toate Cocopo-urile si Cocopa-urile, veritabile adunãri cronofage a cãror utilitate era nulã. La prima sedintã de guvern mi-am anuntat ministrii cã nici o sedintã
144
MANDATUL MEU
nu va dura mai mult de trei ore. Nu întelegeam aceste sedinte decît ca întîlniri sãptãmînale în care toti sã ne punem semnãtura pe hotãrîri de guvern dinainte gîndite si elaborate, luînd astfel repede decizii a cãror singurã trãsãturã trebuia sã fie eficienta. Nu aveam de gînd sã repet greseala lui Ciorbea care preschimbase sedintele de guvern în maratoane ale trãncãnelii si certei. Lui Ciorbea îi trebuia jumãtate de orã ca sã spunã un lucru ce poate fi spus foarte bine si în trei minute, asa cã fie îsi începea sedintele cu tirade fãrã de capãt, fie tãcea mîlc pe parcursul întregii sedinte, privind pasiv ca un spectator. Nu, eu trebuia sã fiu un arbitru care vorbeste putin, intervenind numai atunci cînd spiritele încinse o luau razna. Nu mi-am folosit autoritatea de prim-ministru decît arunci cînd dezbaterea intra într-un impas si cînd nici un dialog nu se mai putea lega între ministrii mei. Nu e de prisos sã amintesc cã în guvernul meu orice act emis trebuia sã fie semnat mai întîi de acei ministri în a cãror razã de competentã se înscria actul cu pricina si abia la sfîrsit de mine. Nu de alta, dar m-am ciocnit de nenumãrate ori de prejudecata cã numai prim-ministrul îsi pune semnãtura pe o hotãrîre de guvern. Nu, oameni buni, orice hotãrîre descindea din consensul echipei de ministri, fiecare ministru de resort punîndu-si semnãtura pe deciziile care angajau competenta ministerului. Ce bine ar fi fost, din punctul de vedere al eficientei politice, dacã toate hotãrîrile guvernului meu n-ar fi cerut decît semnãtura mea! Din pãcate asta nu se putea. Una din regulile lumii politice este cã o decizie e cu atît mai eficientã cu cît numãrul celor care participã la luarea ei sînt mai putini, înîr-un guvern de coalitie însã, deciziile se iau în mod obligatoriu prin consens.
145

O altã mãsurã a fost cã am dat mînã liberã aproape fiecãrui ministru în ograda ministerului sãu, neinterve-nind decît în situatii-limitã în activitatea unuia sau altuia dintre ministri. Andrei Plesu a avut libertate totalã în felul în care si-a administrat Externele si în modul în care a dat viatã conceptiei geopolitice a diplomatiei românesti. Iar în timpul rãzboiului din Kosovo, nici el si nici Babiuc nu cred sã fi avut motive sã se plîngã de ingerinta premierului în treburile lor. Stoica a avut deplinã mînã liberã în Justitie, numind procurorul general, presedintii de tribunale si sefii curtilor de apel si ai parchetelor asa cum a gãsit el de cuviintã. La fel, nu am intervenit cu nimic în mãsurile luate de Bãses-cu pentru restructurarea SNCFR sau în politica lui Ber-ceanu de restructurare a Renelului sau a regiilor subordonate. Dacã as fi întrebat de ce în cazul acestor ministri le dãdusem încrederea, as rãspunde cã am fãcut-o din acelasi motiv pentru care ministrilor mei tãrãnisti nu le-am dat-o. Nu îti trebuia cine stie ce fler ca sã-ti dai seama cã între Andrei Plesu si Romicã To-mescu era o deosebire ca de la cer la pãmînt, nu ti se cerea cine stie ce subtilitate spre a intui în cadrul sedintelor de guvern cã ministrii pedisti erau peste ministrii tãrãnisti din toate punctele de vedere. Erau pragmatici, destepti si hotãrî ti. Or, ce hotãrîre puteai gãsi la Dejeu, în ciuda sprîncenelor lui încruntate? Ce crezare puteam sã îi dau lui Muresan în privinta cunostintelor lui de agriculturã? A fost de rîsul guvernului cînd ministrul Agriculturii a prezentat într-o sedintã a cabinetului ministerial o listã cu diferitele rase de animale a cãror crestere se cerea în continuare subventionatã. La un moment dat Muresan a pronuntat cu seninãtate cuvîntul „bubuline". întrebat fiind ce sînt aces-
146
MANDATUL MEU
te „bubuline", a trebuit sã sune la minister si sã întrebe, dupã care rãspunsul lui a fost: „Sînt bivolii si... bivolitele!" Ce bazã puteam sã pun în noul presedinte al FPS-ului, Radu Sârbu, despre care stiam cã singura lui grijã erau afacerile lui din Cluj (Polux etc.) si informarea cît mai detaliatã a presedintelui Constanti-nescu în legãturã cu tot ce se petrecea în domeniul privatizãrilor? Singurul ministru tãrãnist care a dovedit aplomb si vointã de a face ceva a fost ministrul Lucrãrilor Publice, Nicolae Noica, care mãcar a pus pe picioare Agentia Nationalã a Locuintelor. si atunci, cînd orice om care participa la sedintele de guvern îsi dãdea repede seama cã tãrãnistii nu aveau oameni de valoare, cum as fi putut eu sã-i încredintez unui tãrãnist rolul de sef al echipei de negociere cu Banca Mondialã? Fireste cã nu puteam, si de aceea i-am dat lui Bãsescu aceste prerogative. Mugur Isãrescu, ca guvernator al BNR a fost întotdeauna de partea echipei FMI, lucru pe care îl stiam de mult din informatii venite din afara României. Remes, ministrul Finantelor, în pofida necunoasterii limbii engleze, s-a dovedit la rîndul lui un partener serios de discutie pentru expertii FMI. E o întîmplare oare cã în 2001 rezidentul FMI pentru România mi-a spus cã Radu Vasile si Traian Remes intraserã în „legenda" FMI, iar echipa Bãncii Mondiale ce a negociat PSAL l cu Traian Bãsescu a fost premiatã de conducerea Bãncii Mondiale pentru eficienta colaborãrii cu guvernul meu?
As trãi o amãrãciune dacã mi s-ar spune cã mã rã-fuiesc cu ministrii mei tãrãnisti. Cum sã te rãfuiesti cu niste oameni a cãror valoare frizeazã insignifianta? Repet, singurul ministru serios si la locul lui a fost Nicolae Noica. Ceilalti nu au fost nici mai buni si nici mai
147

rãi decît cei din guvernul anterior, cu alte cuvinte tot atît de ineficienti si de arghirofili. Marea dramã pe care am trãit-o atunci e cã nu aveam nici o putere sã-mi schimb ministrii. Algoritmul aflat în vigoare în schema de împãrtire a portofoliilor mã silea pe de o parte sã îl respect, dînd unui partid ce i se cuvenea în privinta numãrului de ministere, iar pe de altã parte mã punea în situatia de a nu putea schimba un ministru fãrã con-simtãmîntul sefului partidului din care provenea acel ministru, în schimb, dacã unui sef de partid îi cãsuna pe un ministru de-al lui, nãzãrindu-i-se peste noapte cã nu e bun în functia cutare, cum s-a întîmplat cu Petre Roman în cazul lui Adrian Severin sau cu Valeriu Stoica în cazul lui Dãianu, premierul nu putea face nimic în apãrarea acelui ministru, oricît de bun ar fi fost el. Dar dacã în cazul celorlaltor partide aceastã stare de lucruri îsi gãsea o justificare în schema algoritmului guvernamental, în schimb în cazul PNtCD-ului lucrurile erau inexplicabile, cãci eu eram tãrãnist si în acelasi timp secretar general al partidului. Eu nu am putut sã schimb nici un ministru tãrãnist atît din cauza împotrivirii lui Diaconescu, cît si din cauza interventiilor lui Constantinescu în sprijinul protejatilor lui. Cînd am vrut sã-1 schimb pe ministrul Integrãrii Europene, Herlea, deoarece comisarii de la Bruxelles îmi atrãse-serã atentia cã nu face absolut nimic pentru România, Diaconescu s-a opus. Ba mai mult, Constantinescu 1-a ajutat pe Herlea sã ajungã vicepresedinte al Uniunii Europene Crestin-Democrate. Schimbarea lui Sorin Di-mitriu de la conducerea FPS-ului a fost decisã de Constantinescu, dar numai dupã ce un altul îi cãzuse cu tronc: Radu Sârbu. Bãiatul acesta a fost creatia fratilor Boilã; vedeau în el speranta PNtCD-ului de mîine. în
148
MANDATUL MEU
campania electoralã din 1996 au venit la mine sã mi-1 laude: „E un candidat exceptional la primãria Clujului! îl va bate pe Funar!" Da, s-a vãzut. Chiar nu întrezãriserã ce stofã de arivist pus pe cãpãtuialã se ascundea sub pielea lui? Desi ardelean, Radu Sârbu te indispunea prin limbutie, te coplesea cu un torent de vorbe din care simteai cã nu mai ai scãpare. Avea o infatuare cronicã, cu neputintã de lecuit. Constantines-cu mi-a spus în fatã cã îl vroia pe Radu Sârbu ministrul privatizãrii. Ironia face cã dupã ce m-a revocat din functia de premier, Constantinescu tinea sã îl punã pe Radu Sârbu în locul meu. Ce a putut fi în mintea lui Constantinescu cînd a vrut ca premier un om a cãrui imagine în rîndurile penetistilor, pedistilor si liberalilor era una catastrofalã, toti stiind cã omul îsi vîndu-se de mult sufletul arghirofiliei? Ironia sortii e cã Radu Sârbu a fost oprit în ascensiunea lui fulminantã spre Palatul Victoria de grupul Galbeni-Opris-Dudu lones-cu. în mandatul meu, dacã îl admonestam pe Radu Sârbu pentru sforãriile la care se preta în desfãsurarea privatizãrii, dacã îi atrãgeam de pildã atentia lui Muresan într-o chestiune oarecare, cei doi dãdeau imediat fuga sã se plîngã lui Diaconescu. Diaconescu, fire pasnicã si diplomaticã, nu le oferea mare satisfactie, asa cã urmãtoarea lor tintã era Cotroceniul. Dacã la Diaconescu Muresan avea o audientã si o influentã mai mare decît Radu Sârbu, la Cotroceni raportul se inversa, cãci Radu Sârbu stiuse sã-si vãdeascã fidelitatea fatã de presedintele statului. Le-a spus vreodatã Diaconescu sau Constantinescu cã e timpul sã se potoleascã si cã ei, avînd rang de ministri, au ca sef unic pe prim-nvinistrul guvernului din care se întîmpla sã facã parte? Fireste cã nici unul nu le-a spus asa ceva. Am trimis
149

corpul de control sã dea un diagnostic cert unor situatii din ministerul Agriculturii sau din FPS. De asemenea, am trimis corpul de control la CEC, condus de un tãrãnist, Camenco-Petrovici. în urma raportului primit i-am cerut lui Diaconescu revocarea lui. Nu s-a întîmplat nimic, nici un rezultat concret, doar vorbe de genul: „Lasã-1, domnule, cã e de-al nostru!" Probabil de-al lor. Am trimis corpul de control la Agentia Rezervelor de Stat, condusã tot de un tãrãnist, dar unul din oamenii de încredere ai lui Remus Opris. Nici aici nu s-a întîmplat nimic. Acolo unde încercam sã intervin, toti sãreau ca arsi fãcînd naveta între Diaconescu si Constantinescu, jelindu-se cã Radu Vasile îi atacã si cautã sã îi distrugã. Acestui umblat cu pîra nu aveam cum sã-i pun capãt din neputinta de a exercita un control asupra PNtCD-ului. Trebuia mai întîi sã ajung presedintele PNtCD-ului. Dar lucrurile nu se opreau aici. Acesti tãrãnisti în spate mã pîrau, iar în fatã mã slugãreau. Muresan nu s-a sfiit sã vinã la mine sã-mi declare cã e cu totul de partea mea în conflictul cu coteria lui Galbeni si Opris. I-am primit jurãmintele cu rãcealã, stiam prea bine cu cine am de-a face. Ivit din organizatia de Mures a PNtCD-ului, loan Avram Muresan si-a redescoperit brusc religia greco-catolicã, chinuindu-se o vreme sã lase impresia cã ar fi nepotul episcopului catolic Muresan. Cum gradul de rudenie dintre ei era acelasi cu cel dintre mine si papã, adicã nici unul, Muresan, avînd intuitia arivistului care stie cã nu poate rãzbi decît dacã se asazã sub scutul protector al unei personalitãti, s-a pripãsit vreo cîtiva ani lîngã umãrul lui Ratiu. Apoi, ajuns în capitalã, acest Rastignac de Dîmbovita a vrut sã cucereascã Bucu-restiul si PNTCD-ul. Socotealã gresitã, singurul lucru
150
MANDATUL MEU
pe care 1-a cucerit pînã la urmã a fost dispretul tuturor. Oricît i-am repetat lui Diaconescu cã Sârbu si Muresan nu au nici în clin nici în mînecã cu ceea ce se cheamã competentã ministerialã, nu am fost ascultat. Oamenii acestia se pricepeau sã facã recurs la curti de apel de deasupra prim-ministrului, aveau instante superioare mie care îi sprijineau împotriva pãrerii mele: Diaconescu pe de o parte, si Constantinescu pe de altã parte. Oare nu i-a încercat niciodatã pe acesti oameni teama aceea fireascã, pornitã dintr-un instinct de supravietuire elementar, care sã le dicteze sã se grupeze în jurul premierului, cãci fãrã el se ducea de rîpã totul, PNtCD-ul, coalitia si ideea de reformã? Nu, nu i-a încercat, dovadã cã au dispãrut ca partid important de îndatã ce PNtCD-ul si-a exclus premierul.
La cîteva luni dupã preluarea prerogativelor de prim-ministru am renuntat de bunãvoie la functia de secretar general al PNtCD-ului. Nutream iluzia cã adversarilor nu trebuie sã le rãspunzi cu armele lor si cã doar asemenea gesturi de lepãdare benevolã a functiilor detinute în partid 1-ar fi convins pe Diaconescu cã eu nu pot fi tratat cu aceleasi unitãti de mãsurã ca detractorii mei din partid. A fost o reminiscentã crestinã fatalã pentru mine sã cred cã pot preschimba iertarea si generozitatea în virtuti politice. Am vrut sã-i înving îndu-plecîndu-i prin renuntare, dar ei nu s-au înduplecat sã renunte sã mã învingã tocmai prin puterea pe care le-am cedat-o. Ce cusur aducãtor de moarte e sã-ti pãstrezi candoarea în fata detractorilor din propriul partid! Cum sã mã mai mir cã am fost poate singurul prim-ministru român care a fost sabotat de propriul lui partid din prima zi si pînã în ultima?
Dintre liberali, îl aveam în cabinet chiar pe seful lor, Valeriu Stoica. Nu i-am putut impune niciodatã nimic
151

în Ministerul Justitiei. La initiativa lui Stoica a fost modificatã Legea de Organizare Judecãtoreascã subor-donînd Parchetul Ministerului Justitiei si deschizînd cale slobodã politizãrii masive a magistratilor din Parchet. Postul de secretar al guvernului a fost preluat tot de un liberal, Radu Stroe, mîna dreaptã a lui Stoica, fiindcã cel care detinuse aceastã functie în cabinetul lui Ciorbea, Remus Opris, a înteles sã plece de cum ' am fost desemnat prim-ministru. Un liberal de ispravã a fost Traian Remes, ministrul Finantelor, unul din cei mai eficienti ministri ai cabinetului meu. Privit din afarã, Remes dãdea impresia unui urs morocãnos, nesociabil si fãrã leac de încãpãtînat, impresie sporitã de o înclestate muscularã a fãlcilor ce nu-1 pãrãsea nici atunci cînd vorbea. Suferind parcã de un trismus teta-nic, Remes îsi azvîrlea cuvintele în rafale scurte si sacadate, pãrînd un contabil a cãrui fire asimilase în întregime rigiditatea fãrã viatã a cifrelor cu care se lupta. Nesociabilitatea lui era însotitã de o surzenie destul de accentuatã, omul neputînd auzi decît dacã ridicai vocea pînã la pragul de intensitate al strigãtului. Cu el am dus la bun sfîrsit nu numai încheierea acordului cu FMI si plata datoriei externe a României, dar omul acesta m-a însotit în gura lupului pe 22 ianuarie 1999, la Co-zia. însã m-am înselat cînd mi-am închipuit cã între noi poate fi ceva mai mult decît o colaborare conjunctura-lã dictatã de capriciile momentului. Dovadã cã, îndatã dupã venirea lui Isãrescu la Palatul Victoria, Remes 1-a uns pe fostul guvernator cu o peliculã groasã de laude, ce nu puteau avea nici un temei în ochii unui ministru al Finantelor. Remes era totusi un om politic cu convingeri ferme, atîtea cîte avea. Avea vînã de luptãtor, dispus sã-si apere punctul de vedere pînã în
152
1
MANDATUL MEU
pînzele albe. Nu a nutrit o mare simpatie fatã de tãrãnisti. Lipsit însã de fler politic, a fãcut gafa sã treacã de la liberali la tãrãnisti. De aceea, dacã atitudinea lui fatã de Isãrescu mi-o explic, aterizarea lui la tãrãnisti este inacceptabilã, înteleg de ce a plecat de la liberali, însã venirea lui în rîndul tãrãnistilor dovedeste douã lucruri: cã politicianul Remes este cu mult sub ministrul Remes si, în al doilea rînd, cã el, ca politician de dreapta, crede cã a gãsit un partid de dreapta într-o grupare reprezentatã de indivizi ca Opris, Dudu lonescu, Muresan, Ciorbea etc.
Asadar, nici asupra liberalilor nu aveam vreun mijloc de coercitie, orice încercare de interferentã venitã din partea mea fiind aflatã imediat de Stoica, iar Stoica strecura deseori stirea la Cotroceni. Ironia sortii e cã Valeriu Stoica, un apropiat al lui Constantinescu, a fost cel care i-a dat lovitura de gratie presedintelui statului anuntînd candidatura lui Stolojan la functia de presedinte. Orice nas îsi are nasul. Stoica este un bun jucãtor pe terenul manevrelor politice, are fler si intuitie electoralã, însã suferã de o versatilitate din cauza cãreia putini sînt politicienii care mai dau crezare cu-vîntului sãu.
Desi am fost un prim-ministru tãrãnist, mãrturisesc cã ministrii cu care m-am înteles cel mai bine, legînd cu ei o simpatie ce a depãsit cu mult gradul de colegialitate obisnuit dintr-un cabinet ministerial, au fost pedistii. Singurul dintre ei de care nu m-am apropiat decît în limitele uzuale ale colaborãrii politicii a fost Petre Roman. Acest om nu a învãtat mai deloc lectia smereniei nici mãcar dupã ce a încetat sã mai fie presedintele PD-ului. Cîtã vreme însã a condus acest partid, avea o suficientã de sine care 1-a costat atîtea con-
153

flicte cu propriii lui colegi de partid. Prea plin de el, Petre Roman lãsa aerul cã deschide gura doar pentru a-i lumina cu omniscienta lui pe ceilalti, nu suferea obiectiile si opiniile contrare, purtîndu-se ca un lider în fata cãruia singura atitudine fireascã ar fi fost cea de ascultare neabãtutã. Petre Roman nu a fost o bunã perioadã de timp agreat de Constantinescu. De exemplu presedintele statului i-a preferat lui Petre Roman pe Adrian Severin sau Victor Babiuc, dar în final Constantinescu si Roman au alcãtuit un tandem destul de omogen, însã ineficient. Roman îl depãsea ca inteligentã a demersului politic pe Constantinescu. în cele din urmã, Petre Roman a agreat ideea înlãturãrii mele, si chiar a actionat împreunã cu ceilalti la demiterea mea. Cu ceilalti ministri pedisti am avut cele mai bune relatii. Ajunsesem sã-i simpatizez atît de mult pentru ferocitatea cu care îsi vedeau de reformã în ministerele lor cã în toate sedintele de guvern în care se iscau altercatii de pildã între Berceanu si altii, eu luam apãrarea pedistului. Recunosc cã întotdeauna am fost de partea pedistilor în altercatiile cu tãrãnistii. si pe bunã dreptate, cãci erau mai buni decît bietii mei colegi de partid. Cît despre Bãsescu, el e poate singurul caz de loialitate politicã de pe tabla de sah a politicii românesti. si spun asta nu pentru cã acum sînt senator al partidului pe care Traian Bãsescu îl conduce, însã omul acesta si-a pãstrat un cult al prieteniei pe care nici cea mai schimbãtoare situatie politicã nu i 1-a putut altera. A pornit la drum cu PD si acolo va rãmîne pînã la capãt. A pornit alãturi de mine în guvernul pe care 1-am condus si a rãmas pînã la capãt cu mine. Bãsescu, ca si Berceanu, a refuzat sã-si dea demisia din guvernul Radu Vasile în timpul loviturii de palat pe care Con-
154
MANDATUL MEU
stantinescu mi-a pus-o la cale în decembrie 1999. Un gest greu de înteles de cãtre cei deprinsi a se pleca în directia vîntului.
Despre ministrii UDMR-ului nu e prea mare lucru de spus. Lor nu le-a pãsat si nici ne le va pãsa cu cine intrã într-o coalitie politicã atîta vreme cît marota vietii lor, drepturile minoritãtii maghiare din România, poate avea ceva de cîstigat de pe urma vreunei coalitii. Ne-fiind un partid propriu-zis, udemeristii nu s-au lãsat tîrîti în nici unul din conflictele iscate în cabinetul lui Ciorbea sau al meu. Pur si simplu nu-i interesa chestiunea si simteau cã treaba lor nu e gîlceava tîmpã cu un partid sau altul, ci urmãrirea cu consecventã si dîr-zertie a satisfacerii cerintelor comunitãtii maghiare din România.
în privinta consilierilor mei situatia nu era mai rozã. Din cei 14 consilieri cîti am avut la început, 10 îmi fuseserã strecurati de SRI, SIE si Cotroceni sub pretextul pregãtirii ireprosabile în domeniile lor de specialitate. Doi dintre ei erau ofiteri SIE, alti doi erau ofiteri SRI, iar patru îmi fuseserã recomandati de presedintele statului. De pildã unul dintre ei, un medic ce se vroia consilier pe probleme de sãnãtate, mi-a fost recomandat de Constantinescu pe motiv cã „stie sã facã o extraordinarã revistã a presei"! Ca sã vezi, un medic care stie sã facã revista presei! Cînd am decis sã-1 dau afarã pe acest consilier de care aveam tot atîta nevoie ca de Radu Sârbu la privatizare, medicul acesta nu a gãsit altceva mai bun de fãcut decît sã se lege de scaun în biroul lui, protestînd astfel fatã de mãsura nedreaptã pe care o luasem. A-trebuit sã se ducã secretarul general al guvernului Radu Stroe si sã-i explice medicului protestatar cã numai neputinciosii protes-
155

teazã si cã era mai întelept sã pãrãseascã Palatul Victoria cît mai repede. Toti acesti 10 consilieri ce-mi fuseserã vîrîti sub pulpanã erau ochii si urechile institutiilor care îi trimiseserã acolo. A fost o vreme cînd Constantinescu stia mai bine decît mine ce se petrece în cabinetul prim-mînistrului. Dar din clipa în care mi-am dat seama de mreaja informationalã tesutã în jurul meu, m-am înstrãinat progresiv de acesti consilieri, rãmînînd în final cu trei oameni de încredere, pe care îi alesesem singur, fãrã „sfãtuitori": Gabriela Stoica, Petricã Peiu si Costin Borc. Una din trãsãturile definitorii ale unora din consilierii mei e supravietuirea. De exemplu, consilieri precum Minodora Ilie au petrecut cu privirile lor venirea si plecarea lui Ciorbea, a mea si a lui Isãrescu, activînd un timp si sub Adrian Nãstase. Chiujdea a fost consilierul meu, apoi al lui Isãrescu, apoi al lui Adrian Nãstase, pînã cînd a fost trimis ambasador de Iliescu, împlirundu-si astfel visul lui de o viatã. Culmea e cã pînã si cei pe care eu i-am scos din neantul anonimatului, creîndu-le o perspectivã de viatã, au ales la capãtul unor ezitãri si tribulatii lãuntrice sã rãmînã în functie chiar si dupã schimbarea puterii în urma alegerilor din 2000. Este de pildã cazul lui Grecea, devenit dupã 2000 consulul României la Rio de Janeiro Sã fie limpede: aceastã prelungire a activitãtii lor în altã conjuncturã nu este expresia unui profesionalism deosebit. Ca prim-ministru îi înteleg, dar ca om nu îi voi putea întelege niciodatã! Marea meteahnã a oricãrui consilier e cã se mãrgineste sã facã analize oricãrei situatii fãrã a oferi însã si cãile de decizie pe care va pãsi prim-ministrul. Ei îsi închipuie cã un prim-ministru poate lua decizii iuti pe baza unor simple descrieri si analize. Ei nu îsi dau seama cã asta asteaptã un premier de la ei: variante de decizii, nu
156
MANDATUL MEU
numai analize. O astfel de primejdie nu poate fi înlãturatã decît într-un singur fel: sã ai grijã sã nu te încon-jori de consilieri docili în a cãror minte s-a strecurat convingerea cã a fi fidel unui prim-ministru înseamnã a-1 încuviinta mereu. Cine face o asemenea gresealã va fi silit sã facã de unul singur ceea ce consilierii ar fi putut face mult mai bine în locul lui. Cînd am început sã înteleg rostul multora din consilierii mei, am încetat sã îi mai bag în seamã. Greseala flagrantã pe care am fãcut-o în privinta lor e cã am acceptat compromisul de a mã lãsa înconjurat de consilieri pregãtiti în orice clipã sã dea afirmativ din cap; acesti yes-men procedau astfel pentru cã rolul lor primordial acolo nu era sã mã consilieze pe mine în pragul luãrii unei decizii capitale, ci sã informeze. Da, asta a fost una din marile mele greseli, nu am stiut sã mã înconjor cu niste consilieri de mare profesionalism. Fãrã Gabriela Stoica si Petricã Peiu, as fi rãmas un premier izolat în Palatul Victoria.
Presa
O gresealã pe care mi-o asum în întregime e cã am lãsat pe altii sã se ocupe de institutia purtãtorului de cuvînt al guvernului. Comunicarea guvernului cu mass-media a fost deplorabilã. Imaginea unui guvern este datã cu precãdere de imaginea prim-ministrului. Indiferent cît de bunã sau rea este prestatia unui cabinet de ministri, imaginea pe care oamenii si-o fac despre un guvern se desprinde din reprezentarea pe care o au despre persoana premierului. Premierul e simbolul echipei ministeriale si totodatã paratrãsnetul asupra cãruia se abat toate nemultumirile. De aceea, rolul unui departament de imagine este sã atenueze
157

cît mai mult neîncrederea temãtoare pe care oamenii o au fatã de premier, în aceastã privintã, greselile mele au fost în numãr de trei. Am neglijat organizarea departamentului de imagine a prim-ministrului, în al doilea rînd nu am iesit la bãtaie ca sã pãsesc în aceste arene moderne ale luptei politice care sînt azi studiourile de televiziune, iar în al treilea rînd nu am fãcut nici o încercare de a-mi atrage de partea mea presa.
Sã încep cu prima. Departamentul de imagine, condus de purtãtorul de cuvîrvt al guvernului, a fost în timpul mandatului meu un exemplu viu de incompetentã profesionalã. Primul purtãtor de cuvînt, Rãsvan Po-pescu, a fost cel mai nimerit exemplu a ceea ce înseamnã frondã cuvîntãtoare fatã de premierul a cãrui imagine trebuia, prin forta lucrurilor, sã o cultive. Cu o minã blazatã si vesnic obositã, asemenea unui sceptic cãzut definitiv si fãrã scãpare pe gînduri, Rãsvan Po-pescu nu putea sã prezinte comunicatele guvernului si luãrile de pozitie ale prim-ministrului decît într-un singur fel: comentîndu-le. Omul înfãtisa punctul de vedere al guvernului de parcã ar fi fost în afara guvernului, undeva într-o institutie paralelã, înzestratã cu atributia de a reflecta critic opinia premierului, încorsetat într-o morgã sastisitã si profund dezamãgitã, Rãsvan Popescu, vãdit neîncrezãtor fatã de comunicatele pe care le citea parcã cu de-a sila, sub amenintarea unei primejdii numai de el stiute, oferea presei spectacolul unui purtãtor de cuvînt care stia mult mai bine decît premierul cum stau lucrurile într-o chestiune sau alta. Omul acesta lãsa impresia cã intuia cu atîta claritate ce se petrece în capul prim-ministrului cã nu putea sã-i prezinte opinia decît dojenindu-1 un pic. Un spectator dotat cu o imaginatie mai vie si cu un grad
158
MANDATUL MEU
de inteligentã peste medie ar fi putut crede cã la mijloc se ascunde o manevrã bine gînditã a premierului, aceea de a dejuca planurile presei luîndu-i-o înainte. Cãci, nu-i asa, dacã vrei sã previi o criticã asprã, cel mai bine e sã ti-o faci singur. „Iatã, domnule, ce desteaptã miscare, guvernul a devansat presa si, decît sã astepte sã fie atacat spre a da apoi dezmintiri, prim-ministrul anticipeazã intentia presei si îsi administreazã singur admonestãrile de rigoare", cam asa ar fi sunat subtextul acestei destepte idei guvernamentale. Numai cã, din pãcate, nimãnui nu i-a trecut prin cap o asemenea idee, nici mie si nici lui Rãsvan Popescu, si cu atît mai putin vreunui spectator. Cînd mi-am dat seama cã omul acesta fãcea figura unui preot liberal care se urcã la amvon doar pentru a le spune enoriasilor cã biserica lor e putredã si mincinoasã, i-am cerut imediat lui Valeriu Stoica sã-1 schimbe. A refuzat, argumentîndu-mi cã supusul lui liberal e un profesionist de marcã. Am insistat, si pînã la urmã Rãsvan Popescu a trebuit sã plece. Urmarea a fost cã Emil Constantinescu 1-a angajat foarte repede ca purtãtor de cuvînt al presedintiei. Noul purtãtor de cuvînt al guvernului, Adriana Sãf-toiu, venea din lumea presei, unde de altfel nu avusese nici prestantã si, implicit, nici influentã. Era o fiintã plãcutã în genere, dar cînd lua o morgã oficialã pãrea croitã din uscãciunea ciulinilor. Comunicatele pe care le rostea erau spuse pe un ton sec si blazat. De cum deschidea gura, spectatorul simtea o amenintare gravã plutind peste România. Nu a reusit nici o clipã sã se impunã în mass-media în folosul meu de prim-ministru. Solutiile pe care le aveam la îndemînã pentru restructurarea acestui departament erau în numãr de douã. Mai întîi sã transform departamentul de imagine în-
1          159

tr-un minister de sine-stãtãtor, condus de purtãtorul de cuvînt. în felul acesta purtãtorul de cuvînt ar fi fost integrat în echipa ministerialã, insuflîndu-i-se astfel sentimentul apartenentei la un guvern pe care trebuia sã-1 reprezinte cu aceeasi dãruire cu care îsi reprezenta propria persoanã. A doua solutie era scoaterea acestui departament de sub constrîngerea algoritmului dintre partide si trecerea lui în subordinea directã a prim-ministrului. în cazul din urmã as fi fost sigur de fidelitatea celor care lucrau în departament, singura grijã rãmasã fiind aceea de a gãsi un purtãtor de cuvînt cu relatii în mass-media si cu un netãgãduit prestigiu în ochii presei. Din pãcate, nu am recurs la nici una din aceste solutii, si de aici imaginea proastã pe care am avut-o.
si acum ajung la a doua gresealã. Ceea ce românii trebuie sã înteleagã e cã agora grecilor s-a mutat azi pe platourile de televiziune. si totusi, între ipostaza greceascã a dezbaterii publice si discutiile din televiziune stãruie douã mari deosebiri. Cea dintîi e cã în pietele lumii eline dezbaterile se încheiau cu o minimã lãmurire a celor care participau la ele, în vreme ce dezbaterile televizate, dacã au vreun rost, el nu e acela de a lãmuri participantii sau privitorii, ci de a crea o imagine a celor care sînt priviti. A doua deosebire e cã discutiile în contradictoriu din agorele grecesti culminau uneori cu o decizie, care, o datã luatã, cãpãta valabilitate asupra celor prezenti, în studiourile de televiziune nu s-au luat si nu se vor lua niciodatã hotãrîri privind grupul celor ce se aflã acolo sau în legãturã cu comunitatea celor care privesc. Concluzia e cã numai credulii îsi închipuie cã privind la o dezbatere politicã se vor lãmuri în vreun fel sau vor asista în final la
160
MANDATUL MEU
luarea unei decizii politice. Aici nu e vorba de o lacunã a meselor rotunde din studiourile de televiziune, ci de o trãsãturã de bazã a oricãrei emisiuni televizate: sub pretextul cã mijloceste întîlnirea spectatorului cu vorbitorii, televiziunea reuseste sã facã ceea ce toti cei prezenti în studio îsi doresc: sã atragã atentia celor multi asupra celor cîtiva, foarte putini, care participã la emisiune. Televiziunea, ca metodã inegalabilã de captatio benevolentiae, poate crea un personaj din orice om care este privit în mod regulat de cei multi. Iar importanta si faima unui om se mãsoarã dupã cîtã atentie îi acordã altii- Cu cît te expui mai des privirilor altora, cu atît imaginea ta se împlîntã mai statornic în mintea acestora. Nu e nici o tainã cã azi a fi celebru înseamnã a fi privit de cei multi, ba mai mult, nu e nici un secret cã azi nu se poate vorbi de celebritatea cuiva fãrã conditia esentialã ca acel cineva sã fi fost privit cît mai mult. Vremea gloriei trãite departe de ochii indiscreti ai multimii a trecut. Trãim în ceasul în care nu poti fi stiut dacã nu te-ai lãsat privit. Conteazã prea putin valoarea celor care sînt priviti, cãci celebritatea nu are ca bazã valoarea intrinsecã, ci atentia celor multi. E suficient sã fii privit regulat la televizor ca sã devii cineva. Iar pentru un politician nevoia de a deveni cineva, adicã un om care a fost si este privit de altii, e vitalã. Drama începe din clipa în care încetezi sã mai apari cît de cît regulat la televizor. Iar dacã faci greseala sã nu te mai lasi o vreme privit deloc, fie te înghite uitarea, fie le dai posibilitatea altora sã fãureascã despre tine imaginea pe care o vor ei. Cine vrea discretie nu are ce sã caute în politicã. Or, greseala pe care am sãvîrsit-o eu, o datã ajuns prim-ministru, e cã am crezut cã discretia într-o lume în care toti se fîtîiau prin fata camerelor de
161

televiziune si pe la redactiile ziarelor putea fi, prin contrast, o reclamã mult mai bunã. Am încãlcat astfel regula de întretinere a propriei mele imagini: pur si simplu nu m-am mai lãsat privit si, mai ales, ascultat. De uitat nu puteam fi uitat, doar eram premier, în schimb le-am lãsat altora posibilitatea de a-mi crea imaginea pe care au vrut-o. Iar dacã nu vorbesti tu în numele tãu, e greu de crezut cã o vor face altii cu intentii bune. Le-am dat altora aceastã însãrcinare, de pildã purtãtorilor de cuvînt ai guvernului, si au fãcut-o prost. Altora nu le-am dat nici o însãrcinare, dar si-au luat-o singuri, de pildã colegii mei de partid. Cazul lui Remus Opris e notoriu: în calitate de purtãtor de cuvînt al PNtCD-ului, paingul vorbea despre premierul ce provenea din acelasi partid cu o înversunare cum nici în declaratiile opozitiei nu puteai gãsi. Cred cã pe tot parcursul mandatului meu partidele din opozitie s-au amuzat teribil, cãci se vedea prea bine cã rolul lor fusese preluat tocmai de partidul din rîndurile cãruia fãceam eu parte. Da, în privinta criticilor aduse premierului Radu Vasile, opozitia a cam somat. Ce mai aveau de spus cei din PDSR si PRM cînd Remus Opris îi scutise de efortul de a mai deschide gura? Nu stiu dacã în istoria României s-a mai întîmplat ca principalul partid de guvernãmînt sã-si saboteze propriul prim-ministru de-a lungul întregului sãu mandat, în Parlament, tãrãnistii votau pe tabere, unii împotriva ordonantei emise de guvernul Radu Vasile, altii pentru. Unde s-a mai pomenit asa ceva? Mãcar sã se fi retras din partid si apoi puteau vota cum vroiau. Dar ar fi fost prea previzibil si prea plictisitor pentru ei. Asa cã tãrãnistii rãmîneau tãrãnisti, dar votau împotriva premierului lor. Hai, recunoasteti, tãrãnisti, mãcar
162
MANDATUL MEU
acum cînd am murit cu totii, cã unitate si disciplinã ca în partidul nostru nu s-a mai întîlnit! Dacã ar învia Coposu si v-ar chema pe rînd sã-i dati socotealã, în-trebîndu-vã cum de-ati reusit sã distrugeti în patru ani ce a clãdit el în sase, ce i-ati spune?
Putine au fost mesele rotunde sau dezbaterile la care am participat ca prim-ministru. Putine au fost locutiunile în care am tinut sã le spun românilor cã totusi guvernul meu fãcea ceva, ceva merituos si temeinic, ceva fãrã de care azi nu am mai vorbi de Uniunea Europeanã sau NATO. si o fãcea în pofida ostilitãtii PNTCD-ului, a presedintiei statului si a sindicatelor. De aceea am avut imaginea pe care am avut-o. Azi, scriind, ar fi o notã de prost gust sã stãrui în a-mi sublinia meritele, la asta nu e ministru român sã nu se priceapã. si totusi, oricît de prost ar fi gustul ce mã îndeamnã s-o spun si oricît de îngîmfatã ar pãrea nevoia mea de a o spune, trebuie, cu tot riscul, s-o spun: sînt cîteva merite care sînt numai ale mele, dar care au fost bagatelizate, banalizate si ironizate. Cum de au fost ele bagatelizate? Cum de nu m-am bucurat de credibilitate în ochii gazetarilor? Numai si numai din vina mea. Felul meu imprevizibil si deconcertant i-a derutat pe ziaristi, fãcîndu-i deseori sã nu mã ia în serios. De aceea, chiar si atunci cînd nu puteau sã nu recunoascã un succes al guvernãrii mele, îl plasau pe o pozite secundarã în fluxul de stiri, sau îi modificau semnificatia. De pildã, dacã România plãtise datoria externã nu era meritul lui Radu Vasile, ci al Bãncii Nationale. Dacã Dacia fusese privatizatã era gratie bunãvointei francezilor de a mai întinde o datã mîna fratilor lor francofoni, dacã cele trei legi bancare trecuserã prin Parlament, dînd cadrul necesar privatizãrii bancare în
163

România, era pentru cã parlamentarii din comisiile de specialitate dãduserã tonul, si tot asa. Pe scurt, Radu Vasile nu a avut nici un merit, nici unul, nici mãcar acela cã a stiut sã pãstreze o atmosferã de civilizatie în sedintele de guvern, nici mãcar acela cã a stiut sã colaboreze fãrã fisurã cu ministrii lui în timpul rãzboiului din Kosovo, nici mãcar acela cã a salvat tara de la un posibil rãzboi civil în ianuarie 1999.
A treia gresealã e cã nu am fãcut nimic sã-mi cîstig presa de partea mea. în mare parte, fiindcã crezusem în chip naiv cã cea mai bunã reclamã pe care ti-o poti face e sã nu alergi dupã reclamã. Crezusem cã discretia e cea mai bunã carte de vizitã a unui om politic, îmbãtîn-du-mã cu gîndul cã cel care se retrage din conul de luminã a atentiei publice stîrneste si atîtã curiozitatea colectivã, silind-o sã umple golul absentei lui printr-o exuberantã imaginativã pe mãsurã. Nu întelesesem cã televiziunea distruge imaginatia, cã un om ce deschide televizorul de cum intrã în casã nu mai are urmã de imaginatie, lãsîndu-se în întregime în seama imaginilor ce vin din afarã. Nu e vorba de a deplînge efectul malefic al televiziunii si presei, încercarea ar fi zadarnicã, cãci forta ei de expansiune nu poate fi stãvilitã de nimeni, ci se va stãvili singurã în momentul în care, cucerind tot spatiul ce îl are la îndemînã, se va lovi de propriile ei limite, rãsfrîngîndu-se asupra ei însesi si desfiintîndu-se singurã. Cum însã pînã atunci mai e drum lung, politicienilor de azi nu le rãmîne decît sã priveascã presa ca pe o unealtã a fãuririi imaginii proprii. Fãrã imagine mediaticã, politicianul e precum un spectru strãveziu si inert, lipsit de carnea trandafirie, proaspãtã si vie pe care nu i-o poate da decît reflectarea permanentã în ochii celor multi. Ai imagine medi-
164
MANDATUL MEU
aticã, existi, nu ai, nu existi. Culmea e cã nu mi-am propus sã am o imagine mediaticã, si totusi am avut una pe cît de vie pe atît de proastã. si asta pentru cã nu am intervenit deloc în presa româneascã pentru a mi-o aservi. Mijloacele de care dispune un om politic pentru a exercita o influentã în mass-media sînt trei: convingerea rationalã, coercitia discretã si aservirea prin oferirea de avantaje. Convingerea rationalã e o exceptie rarisimã, ea presupunînd nici mai mult nici mai putin ca oamenii presei sã se convingã prin proprie gîn-dire cã ceea ce face un politician la un moment dat e un lucru bun. Singura datã în mandatul meu cînd am simtit cã cea mai mare parte a-presei a fost înduplecatã de prestatia mea a fost momentul Cozia. în nici o altã împrejurare nu am avut parte de un respect mai mare din partea presei ca atunci.
Cel de-al doilea mijloc de influentare a presei, coercitia discretã exercitatã asupra presei, înseamnã exercitarea unor presiuni pretins neconventionale asupra principalilor directori de ziare si patroni de trusturi mediatice. Cum? Prin penalizãri financiare. si asta pentru cã starea financiarã a întregii mass-media românesti este deplorabilã, fiind usor de influentat prin acest mijloc. Greseala mea e cã nu am recurs la acest mijloc.
Al treilea mijloc de subordonare a presei este cel al cumpãrãrii mascate, guvernul oferind anumitor publicatii fie drepturi exclusive de publicitate a licitatiilor, fie fonduri de sprijinire a cine stie cãrei campanii de informare în masã, fie diverse înlesniri fiscale. Dar cel de-al treilea mijloc, si asta e trãsãtura lui cea mai interesantã, nu poate fi pus în aplicare decît dacã lumea politicã si lumea presei reprezintã fata imediatã a unei realitãti de sine-stãtãtoare: Structurile. Structurile cre-
165

eazã o omogenitate a mediului chiar si acolo unde deosebirea dintre grupuri pare izbitoare. Gratie Structurilor, gama metodelor de „influentare" a unui om de presã e teoretic nelimitatã, si din acest punct de vedere toti oamenii presei scrise si audiovizuale sînt niste potentiali nãimiti. Ar fi un semn de crasã prostie sã se creadã cã de vinã e numai malefica putere politicã si cã presa, sãrmana si neputincioasa de ea, nu are de fãcut decît sã se încline, în realitate, nici o putere nu poate constrînge un gazetar dacã acesta nu consimte sã se supunã constrîngerii, ceea ce înseamnã cã orice coercitie se exercitã cu consimtãmîntul bucuros al pretinsei victime. Iar dacã consimti înseamnã cã faci parte din aceleasi Structuri. Dacã lucrurile stau asa e pentru cã în România organele de presã fie sînt falimentare, fie se zbat într-o precaritate financiarã de mai mare mila. Dacã totusi nu mor e pentru cã Structurile le alimenteazã. Nefiind independente financiar, depinzînd într-o mãsurã neverosimilã de publicitate si de fondurile vãrsate în contul lor, aceste institutii de informare în masã sînt prelungirile pseudopodice ale Structurilor pe care stau, dar niste prelungiri ce apar si dispar periodic, tocmai de aceea ele pot fi numite „pseudopodice". Avînd acest statut, ziarele si televi-ziunile ajung sã facã la propriu trotuarul lumii politice, asteptînd cu lãcomie oferte de colaborare politicã în schimbul unor avantaje pecuniare. Cum trocul acesta dureazã pînã la schimbarea puterii prin alegeri, grija patronilor si a directorilor de presã e sã se punã la adãpost de orice posibilã sicanã a viitoarei puteri, colectionînd informatii stînjenitoare despre toti oamenii politici ce pot ajunge într-o zi la putere. si cum constiinta cã dusmanul are la îndemînã aceleasi arme ca
166
MANDATUL MEU
si tine transformã ostilitatea adversarilor într-o cîrdãsie amicalã de ochii lumii, granita dintre cele douã lumi se sterge încetul cu încetul, în felul acesta, tesãtura în care sînt prinsi politicienii si gazetarii este precum o ciudatã simbiozã în care nu poti spune cu certitudine cine paraziteazã pe cine: politicienii pe gazetari sau gazetarii pe politicieni. Ba mai mult, nu mai poti vorbi de douã tabere, una a politicii interesate doar de cultivarea imaginii si una a presei interesate doar de prezentarea imaginii celei dintîi. Din nevoia de a supravietui, gazetarii, sub pretextul cã sînt simpli mijlocitori între opinia publicã si lumea politicii, ajung sã-si cultive propria imagine, devenind ei însisi niste actori alãturi de actorii politici pe care pretind cã îi reflectã în presã. Legati între ei printr-un ombilic al fricii reciproce, acesti protagonisti sãvîrsesc periodic un du-te-vino între partea vizibilã a scenei politice si partea ascunsã a Structurilor ce alcãtuiesc fundalul scenei. Nimeni nu poate sã iasã complet din cadrul scenei, decît cu pretul iesirii din joc. si atunci unii se retrag de pe scena vizibilã a politicii spre a se întoarce dupã o vreme la ea, iar ceilalti se întorc la aceeasi retrãgîndu-se însã, dar nici unul nu iese în afara cadrului scenei. Da, chiar asa, unii se retrag spre a se întoarce, iar altii se întorc retrãgîndu-se. Fraza asta pare un paradox nãscut din-tr-un capriciu pur lingvistic, în realitate ea dã cheia mecanismului dupã care functioneazã relatia dintre putere si presã. Este regula alternantei. Pe de o parte, pierzînd puterea, politicienii se retrag pentru o vreme spre a se întoarce mai tîrziu, pe de altã parte, ziaristii se întorc la vechile relatii pe care le avuseserã înainte de schimbarea puterii, întoarcere care nu se poate face decît prin retragerea lor din relatiile recente cu cei care tocmai
167

au pierdut puterea. Fiecare parte e imaginea în oglindã a celeilalte. Ce la unii pare a fi retragere, la ceilalti e revenire, si invers. Acest balans necontenit al gazetarilor între o aripã a celor care vin si alta a celor care pleacã desfiinteazã notiunea de independentã a presei. Nimeni nu este independent într-o societate democraticã avînd ca infrastructurã Structurile. Imaginea ziaristului nepãrtinitor care se mãrgineste sã informeze corect opinia publicã e basm de adormit copiii. Nu e ziar în România care, din 1989 încoace, sã nu-si fi schimbat succesiv conceptia si preferinta politicã în functie de climatul politic. A spune cã un ziar sau un post de televiziune îsi duce politica lui proprie pare a fi un nonsens, dar nu este, de vreme ce orice ziar sau televiziune îsi creeazã o imagine proprie sub pretextul cã oferã celor multi imaginea scenei politice sau a vietii sociale, în aceastã privintã, drama unui mijloc de informare în masã nu este, cum s-ar putea crede, aceea cã e un mijloc si nimic mai mult, ci tocmai invers, aceea cã niciodatã nu poate fi doar un simplu mijloc de informare în masã. în propriii lor ochi, gazetarii se privesc ca scop în sine, si nu pot atinge acest scop decît înfã-tisîndu-se în ochii lumii ca simpli si nepãrtinitori mijlocitori. Totul se petrece în ochii lumii si de ochii lumi, cãci dacã nu ar exista un public în fata cãruia sã joace rolul de mijlocitori, gazetarii presei scrise sau audiovizuale si-ar pierde pîinea, iar politicienii ar sta acasã din lipsã de privitori. Cînd un prim-ministru pleacã într-o vizitã oficialã însotit de o droaie de ziaristi, el recurge la cel de-al treilea mijloc de cîstigare a bunãvointei presei. Sub pretextul cã îi invitã alãturi de el spre a informa exact opinia publicã, acel premier le gîdilã orgoliile oferindu-le un sejur rãsfãtat într-o tarã
168
MANDATUL MEU
strãinã, asteptîndu-se ca ziaristii sã reflecte elogios vizita propriu-zisã. Cînd un prim-ministru participã la întîlnirile de la Clubul Presei cu directorii principalelor cotidiene din Bucuresti, el stie foarte bine cã se duce acolo nu pentru a-i informa pe acestia despre necazurile tãrii, ci pentru a le rezolva necazurile lor, pentru a le mai esalona încã o datã datoriile la stat, pentru a le acorda dreptul de a plãti TVA la încasare si nu la predare, si atîtea altele. Si aici e vorba de acelasi mijloc de înduplecare prin oferire de avantaje. Dacã nu le oferi avantaje, cum mi s-a întîmplat mie cînd am refuzat ca Rodipetul sã fie preluat de un grup de directori de ziare, vei suporta consecintele.
Eram prea imprevizibil si prea nestatornic în ochii lor, ca de altminteri si în ochii colegilor de partid, ca sã mai pot fi luat în serios. Ajunsesem sã fiu privit fie cu o indulgentã subînteleasã, asa cum privesti un copil strengar si pus pe sotii, fãrã a sti la ce anume sã te astepti de la el, fie cu o neliniste crescîndã si indignatã ca în fata unei fãpturi labile ce a dat în mintea copiilor. Numai cã atunci cînd copilul acela, în loc sã dea foc casei, ajungea sã miste din loc o hardughie pãrã-ginitã si neprofitabilã, cum era economia României în timpul mandatului meu, toti ochii îndreptati spre copil începeau sã licãreascã plini de neîncredere. „Ei, a fost o întîmplare, sau mai degrabã a avut noroc. Da, i-a cãzut norocul în cap, asta s-a întîmplat! Ce altceva sã crezi despre copilul acesta mare cînd, naiba stie cum, începe sã facã lucruri bune?", asa erau întîmpinate meritele mele. Eram luat uneori în zeflemea, si asta pentru cã eu însumi, stiind despre toti cine sînt si de unde vin, îi luasem uneori în zeflemea. Numai cã eu le aruncasem în fatã zeflemeaua, ei însã mi-o aruncau în ochii lumii sub forma paginilor unui ziar.
169

Un om începe sã însemne ceva din clipa în care ceilalti încep sã-1 priveascã ca pe o problemã. Da, eu am fost o problemã, am fost o problemã în ochii presedintelui, ai colegilor de partid si ai presei. O problemã de neînteles, tulbure si imprevizibilã, care îi punea pe toti pe jar pentru cã nu stiau la ce sã se astepte din partea unui om care azi stãtea zece ore în sedinte cu sindicatele pentru ca mîine sã se ducã pe Ciulesti sã vadã un meci de fotbal, care azi negocia cu Thom-sen sau cu Verheugen de la egal la egal, iar mîine pleca din tarã fãrã sã anunte pe nimeni, care azi participa la o conferintã internationalã cu oameni de afaceri, iar mîine pleca la campionatul mondial de fotbal din Franta! Si, culmea revoltei pentru cei care nu mã aveau la suflet, acest om imprevizibil si nonsalant, care ajunsese sã fie un scandal în ochii politicienilor si gazetarilor de pe malul Dîmbovitei, de cum pleca în strãinãtate fãcea furori, repurtînd succese pe care nici un om cu mintea la cap nu si le putea explica, si dînd peste cap toate previziunile serviciilor secrete.
Cît am fost prim-ministru nu am citit ziare; în fond, aveam la îndemînã mijloace mult mai eficiente de a mã amuza sau de a mã indispune. Nu m-am numãrat printre politicienii voyeuristi ce se topesc de dorul de a se vedea în oglinda presei, tresãltînd de mîndrie cã sînt luati în seamã si suferind ca niste cîini cînd intrã în conul de umbrã al uitãrii. Un premier nu trebuie sã citeascã ziarele sau sã priveascã la televizor pentru a sti ce se petrece în tarã; dispunînd de alte cãi de informatie, cel putin într-o tarã unde serviciile secrete chiar îsi fac treaba, un prim-ministru se raporteazã la presã doar în virtutea nevoii de a vedea dacã politica de cultivare a imaginii sale a fost eficientã sau nu. în rest,
170
MANDATUL MEU
comentariile si analizele gazetarilor nu au decît o însemnãtate relativã, conjuncturalã, în privinta deciziilor pe care le va lua; gazetarii care îsi închipuie cã ceea ce scriu ei îl va ajuta pe premier sã-si corecteze greselile cad în greseala de a crede cã premierul se priveste pe sine pornind de la ceea ce crede opinia publicã despre el. Fals, „opinia publicã" nu este decît eufemismul pe care îl folosim pentru a desemna incapacitatea oamenilor de a avea opinii proprii. Opinia publicã este oala în care se varsã toate prejudecãtile celor care stiu si gîndesc numai ce televiziunea le sugereazã sã stie si sã gîndeascã. Iatã de ce opinia publicã reprezintã avansurile ipocrite pe care gazetarii le fac unui public fãrã de care ei nu ar mai exista. Ea este subterfugiul de care se folosesc politicienii pentru a le da impresia celor multi cã ceea ce cred ei are vreo importantã. Numai cã opinia publicã nu creste de jos în sus, prin însumarea pas cu pas a pãrerilor oamenilor individuali, ci ea este indusã de sus în jos. dinspre mass-media cãtre multime. Ea nu e o rezultantã, ci vectorul unei orientãri pornite dintr-un centru de putere. Cu exceptia campaniei electorale, nici unui politician nu-i pasã de umoarea colectivã a ignorantei populare. Mai mult, din punct de vedere politic, ceea ce crede opinia publicã este perfect indiferent. Dacã as fi tinut seama de ce credea opinia publicã despre rãzboiul din Kosovo, guvernul meu ar fi trebuit sã intre în rãzboi alãturi de Iugoslavia. Dacã as fi tinut seama de ce scriau gazetarii români atunci, astãzi România nu ar mai fi fost la un pas de a intra în NATO. Dacã as fi tinut seama de indignarea cu care liderii opozitiei învinuiau guvernul României cã se pleacã servil în fata Occidentului agresor, ei nu ar mai fi avut sansa ca în timpul man-
171

datului lor România sã intre în NATO. Un gazetar sau un politician care invocã opinia publicã nu fac decît sã se priveascã în oglindã, lãsînd impresia cã se raporteazã la un curent de opinie independent de ei, trecînd însã sub tãcere faptul cã tot ei 1-au creat. Felul în care românii s-au raportat la rãzboiul din Kosovo si la interventia NATO în Iugoslavia a fost rezultatul propagandei Structurilor. Statistic, 99% dintre români nu cunosc nimic despre cultura sîrbilor si despre istoria lor, afinitatea spiritualã pe bazã de cunoastere a poporului sîrb fiind nulã. Orice român stie înmiit mai mult despre cultura francezã sau germanã decît despre cea sîrbã. si cu toate acestea, românii au fost solidari cu un popor pe care nu îl cunosteau, dar de care se simteau apropiati prin vecinãtatea geograficã si traditia ortodoxã. Cum de s-a putut întîmpla asta? Printr-o propagandã pornitã de la un fapt incontestabil, si anume cã interventia NATO era o nedreptate, o agresiune de nejustificat din punct de vedere moral si juridic. Dar de aici si pînã la crearea unei opinii publice ostile NATO-ului si doritoare a vedea România ca tarã neutrã, ruptã de orice bloc militar, era un drum lung. Acest drum a fost parcurs repede de oamenii Structurilor, fie ei gazetari, politicieni sau oameni de culturã. S-a invocat istoria comunã, relatiile de prietenie dintre cele douã tãri si fondul comun spiritual, lucruri care, din perspectivã politicã, nu au nici o importantã. si astfel s-a declansat solidaritatea unor români dezamãgiti cã nu intraserã în NATO la Madrid în 1997, o solidaritate sporitã de amãnuntul cã americanii fãcuserã o gresealã atacînd Iugoslavia. Cine spune cã nu a fost o gresealã? însusi generalul Clarke, comandantul Fortelor NATO în Kosovo, mi-a recunoscut-o. Cine a spus
172
MANDATUL MEU
cã nu a fost o nedreptate? Numai cã în politicã, la fel ca în crestinism, nedreptatea e un cuvînt fãrã sens. Guvernul meu a fost neconditionat de partea NATO-ului din considerente politice, nu juridice si nici morale. si asta într-un ceas în care sansele României de intrare în NATO erau minime. Cînd am declarat în 1998 cã problema integrãrii României în structurile NATO nu poate fi pusã decît cel mai devreme în anii 2002-2003, presedintele Constantinescu s-a simtit lezat de cinismul cu care minimalizam eforturile diplomatice pe care le desfãsurase el în 1996-1997 pentru ca România sã fie primitã în NATO la summitul de la Madrid. Nu era o minimalizare, ci îndrãzneala de a spune lucrurilor pe nume, de a recunoaste o stare de fapt pe care Constantinescu nu vroia sã o accepte: România nu intra atunci în cãrti, atît si nimic mai mult. Dar chiar dacã nu intram în cãrti, România nu avea altã solutie. Gîn-dul cã România ar putea fi o tarã neutrã nu îl poate avea decît un ignorant sau un om al Structurilor. Ca sã fii neutru între douã stînci uriase, Occidentul si Rusia, trebuie sã fii la rîndul tãu un urias. Fãrã putere, nimeni nu poate fi neutru, cãci nimeni nu poate fi independent în fata unei forte mai puternice decît el. Asa cã România nu avea si nu are de ales.
Cam asta ar fi în privinta relatiei mele cu presa. E de prisos sã dau vina pe lipsa de profesionalism a gazetarilor spre a-mi justifica mie însumi proasta imagine pe care acestia mi-au agãtat-o de umeri. Vina a fost a mea, cu toate defectele, incontestabile, de care suferã lumea presei românesti. E o constatare la înde-mîna oricui cã în România gazetarii, în loc sã informeze, comenteazã. Cum nici un comentariu nu poate fi neutru, cãci a comenta înseamnã a lua atitudine, iar
173

atitudinea, ce sã-i faci, e subiectivã, ziaristii sînt precum un cor polifonic în care fiecare cîntã pe legea lui. Numai cã legea lui nu e informarea opiniei publice (mi-e si scîrbã sã mai folosesc aceastã expresie), ci supravietuirea ziarului sãu. si cum sã supravietuiascã un ziar dacã nu e vîndut? si cum sã fie vîndut un ziar dacã cel care îl conduce nu este stiut de public? si cum sã fie el stiut dacã nu atrage atentia? si cum sã atragã atentia dacã nu este privit? si iatã cum oamenii presei scrise sînt siliti sã se transforme în moderatori de emisiuni televizate. Dacã îi întrebi, îti rãspund cã sînt mînuitori de condei si formatori de opinie, si cã dacã au ajuns într-un studio de televiziune e numai gratie deontologiei gazetãresti care le cere sã informeze publicul sub orice chip, chiar si sub chipul meselor rotunde, în realitate sînt niste actori ca toti ceilalti, fiindcã stiu cã un ziar se vinde mai bine dacã cei care îl scriu au un statut de persoane publice cîstigat în urma faptului cã sînt priviti. Ironia e cã lucrurile nu se opresc aici. Pînã si cei care începuserã prin a fi oameni de televiziune ajung sã fie directori de cotidiene, ex-ploatînd statutul de vedete pe care 1-au cãpãtat expu-nîndu-se vederii celor multi. A fi vedetã înseamnã a fi la vedere, la vederea unui public care, fiindcã te vede des, îti cumpãrã si ziarul mai des. Nu vreau sã fiu malitios, dar formatorii de opinie din România nu se recruteazã din rîndul gazetarilor, deoarece ca sã poti forma opinia altora trebuie sã ai ceea ce televiziunea nu-ti poate da: autoritatea pe care ti-o dã competenta, adicã prestigiu. Doar atita cã prestigiul nu e totuna cu celebritatea pe care ti-o conferã ecranul televizorului.
în comparatie cu morga intransigentã a analistilor politici, neutralitatea cu care gazetarii se împãuneazã este mãcar cu mult mai simpaticã. Ei nu pretind cã
174
MANDATUL MEU
stiu mai mult decît politicianul ale cãrui decizii le comenteazã. Cu mici exceptii, fireste, îmi amintesc de o emisiune la care am participat la ProTV în 1998, în compania gazetarilor Dumitru tinu si Cristian Tudor popescu. Emisiunea semãna cu un interogatoriu nemilos, în care bietului premier i se cerea sã-si facã mea culpa pentru dezastrul economic al tãrii. Scenariul dupã care se desfãsura emisiunea aducea foarte aproape cu o anchetã de mare subtilitate psihologicã, în cursul cãreia anchetatul trebuia sã tinã piept unui tir încrucisat de întrebãri, rostite alternativ de un politist rãu si dezlãntuit, Cristian Tudor Popescu, hotãrît sã-1 sfî-sie în numele dreptãtii si moralitãtii pe amantul de prim-ministru care avusese proasta inspiratie sã vinã la acea emisiune, si de un anchetator bun la suflet si milos, Dumitru tinu, în ale cãrui priviri anchetatul simtea involuntar nevoia de a cersi îndurare si compasiune, în fata primului, anchetatul se apãra cu îndîr-jire, negînd, dezmintind si contraatacînd, pentru ca în fata celui de-al doilea sã se înmoaie, coborînd garda si slãbindu-si vigilenta, în virtutea unei porniri inconstiente de recunostintã fatã de tonul lui întelegãtor si omenesc. Asa cã se astepta ca eu sã ajung sã-i dezvãlui celui de-al doilea ceea ce primului nu i-as fi spus nici în somn. Pînã la urmã nici ei nu au aflat mai mult si nici eu nu cred cã i-am convins cã încercam sã redresez o stare gravã a României, dar o stare pe care nu eu o creasem. stiu cã expresia pe care amîndoi ziaristii au fo-losit-o de cîteva ori a fost aceea de „colaps economic". Reiesea din întrebãrile lor cã România era pe butuci, fãcutã praf si tãndãri, cã intrãm în colaps economic si financiar, si cã sfârsitul e aproape. Am încercat sã le spun cã o tarã nu poate intra niciodatã în colaps, cã,
175

da, ea poate trece printr-o crizã financiarã gravã, cã, da, se poate ca blocajul financiar si inflatia sã întîrzie cu luni plãtirea salariilor, cã, da, se poate ca somajul sã creascã ametitor si ca oamenii sã înceapã sã emigreze sau sã migreze precum pãsãrile cãlãtoare, dar cã de colaps nu se poate vorbi. O tarã nu poate muri doar pentru cã trece printr-o crizã economicã, oricît de gravã ar fi ea. O tarã nu poate muri din cauza datoriilor sale, si am încercat sã le spun cã unul din curentele teoriei economice actuale chiar laudã „virtutile" datoriei unei tãri. Degeaba, anchetatorii o tineau una si bunã, iar impresia cu care rãmînea un spectator era cã sfîrsitul tãrii e treabã de sãptãmîni si cã, vai, de ce nu schimbã Radu Vasile locul cu unul din interlocutorii lui, cãci se vedea de la o postã cã cel de-al doilea e mult mai bun cunoscãtor si mai hotãrît decît primul. „Ce nedreptate domnule", îsi spunea pesemne spectatorul, „cei care ar putea sã conducã tara se multumesc sã fie ziaristi, iar cei care totusi conduc tara nici de ziaristi nu ar fi buni!" Emisiunea s-a încheiat si fiecare s-a întors la treaba lui, eu cu imaginea unuia care nu vrea sã spunã adevãrul, ei cu imaginea unora care îl stiau deja. Eu nu am cîstigat nimic din acea emisiune, ei au cîstigat un spor de imagine si de vînzare a ziarului. Dau exemplul acesta pentru a-i face pe români sã înteleagã cã într-o emisiune televizatã nu se poate întîmpla nimic altceva decît spectacol, un spectacol de pe urma cãruia singurul lucru care se poate cîstiga sau pierde e imaginea. Nu am nimic cu ziaristii în cauzã, dimpotrivã multe din articolele celor doi mi-au oglindit în chip obiectiv mandatul.
De fapt, mai tuturor acestor directori de ziare si de posturi de televiziune le port o amintire plãcutã, dar
176
MANDATUL MEU
nu pentru cã m-ar fi lãudat, nici vorbã, ci pentru cã am credinta cã fac o meserie ingratã într-o lume ingratã. Singurul pe care nu am putut sã-1 înteleg niciodatã este petre Minai Bãcanu. Singura datã cînd 1-am primit în audientã la Palatul Victoria ca sã îi atrag atentia cã atacurile neîntrerupte la care eram supus în paginile României libere erau de-a dreptul imorale prin minciunile continute, omul acesta a fãcut pe niznaiul, spunîn-du-mi pur si simplu cã nu stie despre ce este vorba. Vicepresedinte al Aliantei Civice, un fel de Pigmalion dîmbovitean îndrãgostit de propria lui operã, Ciorbea, Bãcanu si-a fãcut din ziarul lui o tribunã de luptã împotriva lui Radu Vasile. Un alt specimen ciudat a fost Emil Hurezeanu. Omul acesta cochetase o vreme cu ideea de a fi purtãtor de cuvînt al guvernului, dar nu reusise pentru simplul motiv cã Valeriu Stoica îsi adusese omul lui, pe Ras van Popescu. Nereusita asta, pe care a pus-o în seama mea, a fost cauza unei ran-chiuni pe care Hurezeanu mi-a purtat-o în chip nemãrturisit, dar pe care si-a exprimat-o direct si indirect în articolele pe care le-a scris în revista 22 si în comentariile fãcute la Europa Liberã. Nici mãcar nu ne cunosteam, nici mãcar nu stia cine sînt, si cu toate acestea nu a ezitat sã mã atace de cîte ori a avut prilejul. Dacã s-ar face o comparatie între principalele ziare românesti si publicatiile strãine de renume—Le Monde, Le Figaro, New York Times, Corriere della Sera, The Independent sau Financial Times — s-ar constata imediat o diferentã ca de la cer la pãmînt. în oricare din aceste ziare primele pagini sînt dedicate exclusiv informatiilor de politicã internã si externã, editorialelor si articolelor de specialitate. O informatie delicatã si discutabilã este prezentatã simultan din mai multe puncte de ve-
177

dere, fãrã ca ziaristul sã lase cumva sã transparã vreo preferintã sau atitudine în privinta problemei aflate în discutie, în schimb, tot ce tine de domeniul senzationalului si al macabrului este trecut undeva la coadã, în paginile 15-16-17. în România, lucrurile stau invers: senzationalul te izbeste din prima paginã, iar informatia din ziare se aflã la limita fictiunii, ea fiind atît de comentatã si analizatã încît nu mai poti distinge informatia propriu-zisã de opinia gazetarului care prezintã informatia. si atunci cum sã dai credit unor asemenea ziare în care din fiecare informatie emanã interesul gazetarului respectiv?
Mass-media româneascã ilustreazã în modul cel mai spectaculos teoria Structurilor. Numai întelegînd bine aceastã teorie si numai luînd-o ca pe o realitate datã a României postdecembriste se poate întelege atmosfera spiritualã în care trãiesc românii astãzi. In acelasi timp, numai tinînd seama de tema Structurilor se poate prevedea viitorul comportament al oamenilor de presã din România. Oricum, va veni în curînd ziua cînd mass-media româneascã va suferi o revolutie. Atunci vor lua nastere ziare si posturi de televiziune care vor iesi din umbra fictiunii dictate de interesele derizorii ale celor care le conduc. Atunci vor apãrea nume de referintã ale gazetãriei românesti, cãrora li se va acorda un credit adevãrat. Atunci nimeni nu va mai lua în seamã tabloidele de scandal si informatiile senzationale scrise cu literã de-o schioapã pe prima paginã. Pînã atunci însã, convingerea mea este cã autorul exclusiv al degradãrii mentalitãtii românilor este reprezentat de mass-media. Dar chiar si asa, convingerea mea neclintitã este cã nici un gazetar nu trebuie vreodatã sã fie sanctionat pentru cã si-a exprimat opinia, oricare ar fi ea!
l
178
MANDATUL MEU
SPP-ul, serviciile secrete
Un incident petrecut la Palatul Victoria, în cursul cãruia Dan losif si alti cîtiva revolutionari au fortat intrarea în guvern, mi-a atras atentia asupra stãrii precare în care se afla o altã institutie: SPP-ul. Gestul revolutionarilor se vroia un protest, dar nici astãzi nu stiu pentru ce anume protestau. Nici ei de altfel nu stiau prea bine, la început au cerut cu stãruintã o audientã la prim-ministru, pe care de altfel o înscrisesem în agenda de lucru. Din nefericire pentru ei primisem o informatie potrivit cãreia ei vroiau cu totul altceva de-cît o simplã audientã. Pur si simplu vroiau sã ajungã la etajul al treilea al clãdirii guvernului si sã se blocheze în incinta etajului, legîndu-se cu lanturi. Atunci am decis sã limitez numãrul celor pe care urma sã îi primesc în audientã la 2-3 persoane. Ciudat este cã presa fusese deja anuntatã. Asa cã românii au avut parte în acea noapte de transmisii în direct din fata Palatului Victoria cu reporteri care comentau de la fata locului desfãsurarea ostilitãtilor, în realitate, nu era vorba de nici o ostilitate, ci de tupeul lui Dan losif care îsi închipuia cã sediul guvernului e tarlaua lui proprie si cã statutul de revolutionar îi dã voie sã sfideze orice normã de securitate a guvernului. Dan losif a refuzat sã vinã în audientã la mine însotit numai de douã persoane. L-am chemat pe seful SPP de la guvern încer-cînd sã-i explic cã nu eu îl apãr pe el, ci el pe mine: „Ce faceti? Duceti-vã si scoateti-i de acolo. Sau vreti sã mã duc sã-i scot eu?" „Domn' prim-ministru, se rezolvã, vã promit cã pînã la miezul noptii vor pleca singuri!" Bineînteles cã nu au plecat, colonelul SPP fiind impasibil în încetineala si incompetenta lui. Am sunat la SRI si am cerut o brigadã antitero ca sã facã
179

ceea ce colonelul nu vroia sã facã. Luptãtorii antitero au venit si i-au scos fãrã multã vorbã pe revolutionari din sediul guvernului, în timpul manevrei de expulzare, Dan losif, impulsiv si coleric, a gãsit de cuviintã sã spargã o sticlã si sã se apere cu un ciob din ea. si asta se întîmpla nu într-un birt din Pantelimon, nu în-tr-o încãierare de betivi în Gara de Nord, ci în sediul guvernului din România, în timpul altercatiei, înainte de a fi imobilizat, revolutionarul semidoct s-a tãiat din gresealã la o mînã, punînd totul pe seama atacului la care fusese supus si acuzînd guvernul de violentã. Mîna rãnitã i-a fost filmatã si datã pe post. Efectul mediatic al acestei actiuni în fortã a fost nul, deoarece opinia publicã încetase de mult sã-1 mai simpatizeze. Pînã la urmã au fost dati cu totii afarã, iar a doua zi 1-am sunat pe seful SPP-ului cerîndu-i demiterea colonelului SPP. Schimbarea s-a produs, dar interesant este cã acelasi om a fost repede adus în aceeasi functie dupã 2000. Prietenia lui declaratã cu Dan losif i-a fost de folos asadar! Nimeni nu a luat nici o mãsurã penalã fatã de acesti revolutionari, nimeni nu s-a sesizat, nici Stoica si nici Parchetul, de parcã era ceva firesc ca o mînã de scelerati sã pãtrundã în sediul guvernului cînd vroiau si cum vroiau ei! Prea a fost tesut cu atã albã gestul acela al revolutionarilor! Reamintesc însã cã am fost singurul care i-a ajutat cu adevãrat pe revolutionari. Fãrã mine, legea pe baza cãreia au primit brevetele si certificatele de revolutionar nu ar fi existat. Iatã de ce Dan losif si ai lui ar fi trebuit sã-mi fie recunoscãtori. Dar el, care se mai considera si politician — oare de ce nu mã mirã deloc acest lucru? —, nu a catadicsit sã o facã. Spun asta cu amãrãciune, cãci am fost tot timpul apropiat revolutionarilor. Ca un amã-
180
MANDATUL MEU
nunt mai curînd sufletesc, îmi amintesc cã ultima întîl-nire pe care am avut-o la Palatul Victoria înainte de demiterea mea a fost cu un grup de revolutionari din Timisoara. Printre ei se afla o fetitã rãnitã în zilele Revolutiei, care nu se putea deplasa decît într-un cãrucior de handicapat. I-am dãruit acestei fetite o icoanã din cele pe care le pãstram în biroul meu. Acea fetitã a fost unul dintre putinii oameni pe care i-am primit chiar în biroul meu de premier.
Politizarea cadrelor în SPP este masivã. Ea se datoreazã lui Constantinescu, dar si celor dinaintea lui, si mai ales celor de dupã el. In mod normal, un ofiter nu trebuie sã fie implicat politic. Acesti ofiteri ar trebui sã fie un corp de profesionisti fãrã culoare politicã si fãrã activitãti colaterale. Cînd am fost în vizitã în SUA, am avut prilejul sã vãd la lucru cadrele Serviciului Secret (Secret Service), omologul american al SPP-ului. Toti fuseserã în trecut civili, practicaserã diverse meserii, dar o datã intrati în serviciul secret, gradul militar pe care îl cãpãtaserã le insufla un comportament profesionist cum la noi nu e de gãsit. seful echipei ce mi-a asigurat protectia era un fost profesor de colegiu. Omul care nu s-a dezlipit o clipã de lîngã mine era un negru de vreo 2 metri, degajat, surîzãtor si extrem de eficient, fost jucãtor profesionist de fotbal american. Eficacitatea lui era maximã. De pildã, cînd mergeam pe coridoarele diverselor institutii (inclusiv Casa Albã), negrul îi dãdea la o parte fãrã menajamente pe cei întîlniti în cale, lipindu-i pur si simplu de peretele clãdirii pentru a-mi face loc, iar în timpul acesta, tot numai zîmbet, le spunea un simplu „sorry!". Culmea e cã nimeni nu protesta, americanii avînd o disciplinã civicã si o bunãvointã uimitoare. Cînd circulam pe so-
181

sea, într-un trafic extraordinar, masinile erau silite sã se urce pe spatiile verzi de dincolo de trotuare pentru a face loc coloanei oficiale. La fel, nimãnui nu i se pãrea un lucru anormal sã fie deranjat din drum de o coloanã de masini de protocol. Toti acesti agenti de pazã nu aveau culoare politicã, nu fãceau afaceri si nici nu aveau de gînd sã facã. Erau degajati si siguri pe statutul lor, cãci stiau cã schimbarea administratiei americane nu le influenta cu nimic locul de muncã. Oricine ar fi fost presedinte la Casa Albã, ei tot acelasi lucru ar fi fãcut. Dar la noi? La noi fiecare schimbare a puterii e urmatã de un cutremur în SPP. Cad capete si se ridicã peste noapte altele în loc, apoi cei retrasi revin si capetele cãzute se întorc din nou. România e tara în care, fãrã nici o exagerare, poti deveni general SPP în mai putin de patru ani de zile, un interval suficient pentru a te chivernisi în asa fel încît noua putere sã nu prea mai aibã ce sã-ti facã.
Orice serviciu de informatie din România suferã de un mare cusur, acela cã în continuare serviciile au rãmas exponentul cel mai bine conservat al Structurilor. Cele trei guverne care s-au perindat la putere între 1996 si 2000 nu au putut clinti din curgerea ei magma subteranã a mentalitãtii de clasã si habitusurile unor ofiteri care au rãmas cu mintea si cu sufletul în vremea de dinainte de 1989, o vreme cînd ofiterii de securitate se considerau singurii români cu adevãrat patrioti, în vreme ce restul românilor erau, în ochii lor, o masã de potentiali trãdãtori care trebuiau verificati si supravegheati în mod preventiv. Meteahna asta de mentalitate s-a pãstrat si astãzi. Ofiterii serviciilor secrete trãiesc cu convingerea cã ei alcãtuiesc o castã de români adevãrati, inteligenti si iscusiti, cînd de fapt gradul de inteligentã al ofiterilor este îngrijorãtor de scãzut.
182
MANDATUL MEU
Marea dramã e cã trei sferturi din munca ofiterilor de securitate din România se iroseste în chestiuni care nu au nici o legãturã cu siguranta statului. Cît am fost prim-ministru, toate informatiile pe care le primeam erau de o superficialitate înmãrmuritoare, si nu puteai sã nu te întrebi aflîndu-le ce rost au de fapt serviciile secrete în România. Costin Georgescu, directorul SRI din timpul lui Constantinescu, nu-mi spunea decît ce vroia el sã-mi spunã. Mi s-a întîmplat deseori sã simt stînd de vorbã cu el cã stia mai mult decît îmi spunea el într-o chestiune. Cel cãruia îi furniza informatiile fierbinti era presedintele Constantinescu. în rest, lãsînd la o parte drama unui premier care a trãit cu convingerea cã SRI e o expresie a Structurilor, Costin Georgescu nu a putut sã restructureze SRI, nu a putut sã schimbe mentalitatea de castã a ofiterilor de acolo si, de aceea, mã întreb cît de informat era la rîndul lui de subalternii lui. Nu vreau sã dramatizez, nu vreau sã se creadã cã existã niscaiva informatii secrete pe care numai SRl le stia si pe care Costin Georgescu nu le putea afla. E vorba doar de fidelitatea acestor ofiteri SRI fatã de seful lor dintr-o perioadã sau alta.
Gînditi-vã cã majoritatea ofiterilor dintr-un serviciu secret lucreazã toatã viata si ies la pensie fãrã sã fi aflat mãcar o informatie despre care sã poatã spune cã e secret de stat sau informatie ultrasecretã. Ceea ce nu-i împiedicã pe ofiterii SRI sã aibã fisiere întregi cu dosare considerate secrete. Iar cînd deschizi si vezi ce se aflã în ele te apucã rîsul. Fraude fiscale de cîteva miliarde de lei, oameni de afaceri strãini care au prejudiciat statul român cu milioane de dolari, interceptãri telefonice oficiale etc. în schimb, cînd e vorba de pagube uria-se, cum a fost jefuirea Bancorexului sau prãbusirea FNI,
183

nu afli nici un dosar care sã te lãmureascã ce s-a întâmplat de fapt. Explicatia e simplã: pînã în 1996 serviciile secrete si puterea politicã au lucrat mînã în mînã, unii furnizau informatia si ceilalti luau decizii, în avantajul ambelor pãrti, în rest, obsesia secretelor de stat e o trãsãturã de caracter a românilor. E bine sã ne lepãdãm de obiceiul de a privi serviciile secrete ca pe niste alambicuri de tainã la care nu au acces decît cei privilegiati. In schimb, existã o castã a fostilor ofiteri de securitate care au folosit informatiile obtinute în timpul muncii lor în scop personal, intimidînd si santa-jînd oponentii care aveau nenorocul sã se punã de-a curmezisul afacerilor si intereselor lor politice. Aceastã castã a ofiterilor de informatii cu educatie comunistã se considerã instanta moralã si patrioticã a României. Aceastã castã e activã si nu va dispãrea decît dupã 2008, cãci abia atunci se va putea vorbi de o dizolvare treptatã a ceea ce eu numesc în aceastã carte Structuri. Pînã atunci, ele îsi vor vedea de treabã îmbogãtindu-se, pros-perînd si strãduindu-se sã scape de obisnuinta de a gîndi care le-a fost inculcatã pe timpul comunismului. Abia cînd serviciile secrete vor fi înzestrate numai cu cadre tinere, abia atunci se va putea vorbi de o primenire a serviciilor de informatii. Pragul acesta de vîrstã, de 35 de ani, este valabil pentru toate domeniile societãtii românesti. Doar cei care nu au astãzi 35 de ani vor putea alcãtui într-o zi o societate care sã nu mai fie viciatã de tarele mentalitãtii de castã comunistã. Dupã calculul meu asta nu se va petrece mai devreme de 2008. Pînã atunci, serviciile secrete vor continua sã intimideze, sã intervinã în viata intimã a oamenilor si sã influenteze conduita politicienilor pe scena româneascã. Cît priveste SIE, el a scãpat pînã acum controlului vreunui factor politic. Harnagea putea sã fie orice, dar
184
MANDATUL MEU
nu seful SIE. De fapt, nici nu a avut de-a face cu acest serviciu. Fost sofer, timp de doi ani, la Fundatia Soros, de unde seful lui, Alin Teodorescu, 1-a dat afarã, s-a aciuat la România liberã. De aici Petre Mihai Bãcanu 1-a plasat în anturajul lui Constantinescu, la Fundatia Pentru Democratie. Cu omul acesta, bon viveur, cu buze groase si senzuale, trãdînd aplecãri spre bucuriile vietii si nu spre împlinirile profesionale ale unei munci de informare, nu m-am întîlnit decît de douã ori în afara întrunirilor CSAT-ului si nu am fãcut decît sã ne întretinem amical asupra unor chestiuni care nu aveau nici o legãturã cu serviciul pe care îl conducea. Ca premier, alãturi de el am trãit cu impresia cã România nu are un serviciu de informatii externe. Sînt sigur cã omul a tronat patru ani de zile peste o institutie asupra cãreia nu a putut sã exercite nici un control. In schimb, a fost activ în „grupul economic" al lui Constantinescu, alãturi de Radu Sârbu, Dorin Marian si Bazarã.
Chiar si fãrã un sef pe mãsurã, SIE îmi furniza analize de obicei excelente. Este o certitudine cã acolo existã profesionisti de clasã. Din pãcate, eu nu am reusit sã intru în contact direct cu ei.
Sindicatele
îndatã dupã 1989, toate sindicatele care au luat nastere în România s-au înfiintat din entuziasm si din bunã intentie. Oamenii simteau nevoia sã strîngã rîndu-rile pentru a-si apãra interesele. Numai cã entuziasmul s-a transformat cu timpul în calcul politic, iar intentia, oricît de bunã o fi fost ea la început, a lãsat locul dorintei de parvenire socialã si politicã. Eu însumi am fost membru fondator al sindicatului Solidaritatea
185

Universitarã în ASE si îmi amintesc foarte bine naivitatea cu care îmi închipuiam cã o asemenea organizatie avea sã apere interesele si statutul profesorilor. Cu timpul, micile sindicate s-au grupat în altele mai mari si au apãrut confederatiile, formatiuni mastodontice menite a apãra interesele angajatilor. Rezultatul a fost însã cã ele au devenit niste frîne uriase, întîrziind cu ani de zile declansarea reformei în România. „Nu ne vindem tara!" a fost vîrful de lance al valului de inertie care blocase mintea sindicalistilor români. Liderii lor au învãtat repede cã presiunea exercitatã asupra unei puteri tot atît de inerte ca si a lor putea servi ca pîrghie de propãsire personalã si ca trambulinã de lansare în-tr-o carierã politicã. Totul fãcut cu consimtãmântul puterii pedeseriste. Mijloacele pe care le are la îndemînã o putere politicã pentru a anihila o miscare sindicalã sînt aceleasi ca în cazul anihilãrii presei: persuasiunea rationalã, exercitarea de presiuni neconventionale asupra liderilor sindicali si oferirea de avantaje personale. PDSR s-a folosit din plin de cel de-al treilea mijloc. Eu iarãsi am fãcut greseala de a nu recurge decît la primul dintre ele, convingerea prin negocieri, mijloc din pãcate ineficient în fata unor oameni care vroiau sã mai aibã locuri de muncã încã un an cu pretul ca mai apoi, alãturi de ei, sã nu mai aibã locuri de muncã alte cîteva milioane de oameni, aceia care trebuiau sã suporte întretinerea celor dintîi. Liderii sindicali nu puteau întelege un adevãr elementar, repetat de atîtea ori si uitat de si mai multe ori, acela cã o putere care îi protejeazã pe sãraci va spori numãrul lor.
Cum nu am înteles sã mã folosesc de celelalte douã mijloace de anihilare a sindicalistilor, în mandatul meu s-au înregistrat cele mai multe miscãri sindicale, greve
186
MANDATUL MEU
si manifestatii, totul culminînd cu unda de soc a mine-riadei din ianuarie 1999. Din acest punct de vedere, dacã guvernul Nãstase are un merit este cã a decapitat definitiv miscarea sindicalã. Cum? Prin cele douã mijloace pe care o putere le are la îndemînã, dar pe care eu am ezitat sã le folosesc. Ce lider sindical ar putea rezista tentatiei de a intra în politicã, intrare înlesnitã de garantia cã numele lui va fi trecut pe unul din locurile eligibile ale listelor electorale? Da, meritul guvernului Adrian Nãstase este incontestabil, cãci asa s-a încheiat povestea unor sindicate care au frînat ani de zile procesul de schimbare a României. Numai cã ceea ce PDSR a fãcut dupã 2000 nu a înteles sã facã pînã în 1996. Pînã în 1996, puterea pedeseristã a acceptat sã cocheteze cu sindicatele încurajîndu-le în rolul lor de santajisti sociali, acela de a cere fãrã scrupule protectie socialã gratuitã într-o tarã în care nu exista asa ceva, fireste în schimbul unei guvernãri linistite. O tarã cu oameni ce scandeazã întruna cã vor sã munceascã fãrã sã realizeze cã de munca lor societatea nu mai avea nevoie. Asta a fost drama primului deceniu postde-cembrist din istoria României, cã românii au fost siliti sã accepte ideea cã meserii ce se bucurau de cãutare odatã deveniserã peste noapte inutile, si cã marea parte a proletarilor din România erau pur si simplu o povarã pentru bugetul national. Omeneste, amãnuntul acesta e revoltãtor. Cum sã spui miilor de muncitori cã sînt o povarã? Economic însã, situatia era fãrã echivoc. Acesti oameni erau de prisos, si orice putere ar fi respirat usuratã dacã în România nu ar fi existat niciodatã atîtea ramuri industriale ce functionau în gol. Cititorul care mã va învinui de cinism parcurgînd aceste rînduri scapã din vedere situatia eminamente cini-
187

cã în care omenirea a ajuns în prezent. Aceastã situatie poate fi caracterizatã pe scurt ca acel ceas din istoria omenirii în care banii sînt mai importanti decît oamenii. E cineva care sã nu stie cã atunci cînd se pune la punct un proiect, indiferent în ce domeniu, prima întrebare care stã pe buzele tuturor este cea a banilor, nu cea a oamenilor? Se mai îndoieste cineva astãzi cã o datã banii gãsiti, oameni care sã ducã la îndeplinire proiectul se vor gãsi negresit? Tocmai acesta e cinismul suprem în care omenirea s-a blocat. Trãim într-o lume în care banii sînt prea putini iar oamenii prea multi, ne miscãm într-o epocã în care oamenii se îndreaptã cãtre bani si nu invers. Iar sindicatele vroiau sã ignore acest implacabil cinism. Nu acceptau schimbarea si nu acceptau concurenta. Cum nici patronii si oamenii de afaceri români, exponenti ai Structurilor, nu vroiau sã renunte la monopolul exercitat de sectoarele de stat asupra pietei din România. Pînã în 1996, puterea pe-deseristã a pãstrat monopolul statului asupra pietei din România si a avut grijã ca oamenii de afaceri care s-au ivit sã facã parte din rîndurile ei. Statu-quo-\A era astfel asigurat, oamenii Structurilor fiind atît în putere cît si în afaceri. Mai rãmîneau sindicatele. Ele au fost tinute în frîu pentru cã liderilor lor li s-a oferit ceea ce vroiau. Statut de politicieni sau de patroni de SRL-uri. Astfel s-a pãstrat aparenta unei piete românesti libere, în care, culmea, mai exista si concurentã loialã. Ce cinism mai deplin poti dovedi ca atunci cînd emiti exigenta ipocritã cum cã o concurentã nu e bunã decît dacã e loialã? Ipocrizia, si aici nu e vorba de piata româneascã, ci de orice piatã din lume, asadar ipocrizia vine din aceea cã se crede cã o concurentã loialã presupune respectarea unor reguli de toate pãrtile prinse în jocul con-
188
MANDATUL MEU
curentei. Cu alte cuvinte, esti un concurent loial în mãsura în care respecti regulile de desfãsurare a concurentei. Folosirea unui termen moral ca acela de „loial" în domeniul economiei este semnul cel mai grãitor al ipocriziei. Cine este loial nu va concura niciodatã cu cel cãruia îi este loial. Dar cei care îsi sînt neloiali, aceia vor concura între ei pînã la moarte. Notiunea de concurentã, excluzînd posibilitatea loialitãtii între concurenti, dovedeste cã progresul omenirii are ca sursã vî-na înnãscutã si indelebilã a egoismului. Sîntem rãi de la naturã, de aceea concurãm. Iar un stat e cu atît mai democratic cu cît stie sã îngrãdeascã neloialitatea înnãscutã a oamenilor prin norme a cãror strictete nu lasã loc de subterfugii. Dupã „opinie publicã", nu cunosc o expresie mai absurdã ca aceea de „concurentã loialã". Numai cã sindicatele si patronii de carton ai PDSR-ului nu vroiau nici un fel de concurentã, fie ea de tot neloialã sau doar partial neloialã, adicã democraticã. Pentru ei singura concurentã era cea loialã, adicã inexistentã, cãci vroiau monopolul total, cu excluderea oricãrei idei de concurentã, sub pretextul cã România va deveni piata de consum si de rebuturi a produselor occidentale. Gîndul cã firmele strãine vor pãtrunde pe piata româneascã îi înnebunea, fiindcã stiau cã nu puteau face fatã unei concurente acerbe si nemiloase, o concurentã care avea orice altã însusire în afara celei de a fi una loialã.
Cînd am venit la putere, m-am pomenit în fata unor lideri sindicali care fuseserã obisnuiti sã santajeze puterea si în fata unui patronat român obisnuit sã fie sprijinit de putere în efortul de a exclude firmele strãine de pe piata româneascã. In al treilea rînd, sistemul bancar, pradã furtului mascat sub formã de credite neram-
189

bursabile si neperformante, era la pãmînt. Bancorexul nu mai putea fi salvat, se furase prea mult din el, iar reteaua bancarã româneascã, vlãguitã si stoarsã, era cu un picior în groapã. Cînd am declarat odatã presei cã în România nu mai este nimic de furat, am fost învinuit de cinism. Cinism sau nu, mi-era limpede cã urma sã guvernez peste o Românie din care se furase cam totul. Asa cã prins între sindicate, patronat si bãnci ineficiente, guvernul meu a trebuit sã danseze pe sîrmã, stiind cã dacã nu declanseazã reforma haosul economic si financiar va creste fãrã stavilã, în acest dans pe sîrmã, sindicatele, sprijinite de opozitie, au jucat rolul spectatorului care dã brînci dansatorului, în ciuda moratoriului pe sase luni încheiat cu principalele confederatii sindicale, guvernul meu a fost supus celor mai puternice presiuni de stradã de care a avut parte vreun guvern postdecembrist. Restructurarea pe care au început-o Bãsescu în SNCFR si Berceanu la Renel, Romgaz si în industria mineritului a semãnat cu niste opinteli sisifice în fata unor sindicate care tineau cu dintii de avantajele lor. stiau cã dacã amenintã cu greve si manifestatii, tulburînd ordinea publicã în tarã, guvernul va ceda imediat, acceptînd subventii. Nu a fost însã cazul. Am introdus mãsuri antipopulare pentru cã altfel nu se mai putea. Privatizãrile Romtelecom-ului, Petromi-diei, Daciei, ale BRD si Bancpost, precum si lichidarea Bancorexului au constituit trepte esentiale în declansarea reformei în România. Dar aceste trepte au fost strãbãtute cu pretul unor presiuni infernale. Chiar si asa, nu am recurs la mijlocul anihilãrii sindicatelor. Dacã, omeneste vorbind, refuzul meu de a neutraliza miscarea sindicalã a fost un merit, din punct de vedere politic a fost o gresealã. Greseala aceasta a dus la declansarea
190
MANDATUL MEU
ultimelor douã mineriade. Unul din aspectele cele mai neplãcute ale functiei de premier e cã toti liderii sindicali, oricît le-as fi repetat cã ministrii de resort sînt singurii în mãsurã sã negocieze acordul cu diversele sindicate, tineau mortis sã vorbeascã cu prim-ministrul. Reminiscentã a imaginii paternaliste pe care o aveau despre mecanismul puterii, acesti lideri îsi închipuiau cã eu pot da ordin ministrilor mei sã facã asa cum le spun eu sã facã, credeau cã prim-ministrul era primul dintre ministri, de parcã ceilalti s-ar fi însiruit sub mine în ordine numericã, al doilea ministru, al treilea si tot asa. Credeau prin urmare cã eu sînt mai-marele peste ei, cã eu detin puterea si cã pot sã-mi tratez ministrii ca pe niste argati aflati în subordinea mea. Mi-am irosit sute de ore în cele mai aiuritoare discutii cu toti liderii sindicatelor din România. Am petrecut zile în care stãteam chiar si zece ore la Palatul Victoria negociind cu liderii sindicali. Rezultatul era cam de fiecare datã acelasi. Iesiti din Palat, toti liderii declarau cã guvernul cautã sã-i ducã de nas si cã nu existã o vointã politicã realã de a face o reformã în România. Nu întelegeau cã reformã în România, dacã era sã se facã, nu se putea face, cel mai adesea, decît împotriva lor. îmi amintesc de vorbele lui Dumitru Costin, liderul Blocului National Sindical, care a declarat odatã presei: „Iar ne-a pãcãlit Radu Vasile!" Eram învinuit cã transformam orice negociere într-o suetã amicalã, abãtînd atentia liderilor spre probleme colaterale, lipsite de importantã. Dar ce puteam face în fata acelor campioni ai încãpãtînãrii? Discutiile aveau loc de 3-4 ori pe lunã. Ministrii pe care îi însãrcinasem sã poarte negocieri erau Berceanu, Bãsescu si Remes. Dupã care venea rîn-dul meu, tot de 3-4 ori pe lunã. în loc sã mã ocup de
191

atributiile mele, eram silit sã stau la taclale cu liderii sindicali, reusind cam de fiecare datã sã-i linistesc, sã-i fac sã înteleagã cã reforma se face cu mãsuri antipopulare, drastice si neîndurãtoare, dar cã fãrã aceste mãsuri sindicatele vor dispãrea o datã cu economia. Cît timp am putut sã-mi pierd cu sindicatele, cîti nervi a trebuit sã-mi consum si cîtã rãbdare a trebuit sã descopãr în mine ca sã las impresia cã negociez niste lucruri care de fapt nu erau de negociat! Mi-a lipsit însã cineva care sã stãpîneascã arta combinatiilor de culise (asa cum a fost Hrebenciuc pentru Vãcãroiu). De aceea am avut parte de atîtea greve si manifestatii, si tot de aceea sindicatele, sprijinite direct de opozitie, au reusit sã creeze impresia cã tara e neguvernabilã, cã România e în pragul dezastrului si cã e musai nevoie de alegeri anticipate spre a mai salva ceva din paragina economicã a tãrii. Dar de discutat am discutat pînã în pînzele albe cu toti. Cu Ion Popescu, liderul Federatiei Meridian, a cãrui vizitã o primeam des în cabinetul meu de la Palatul Victoria, la insistentele cãruia am fãcut o vizitã la minele de cupru de la Bãlan, desi stiam foarte bine cã zona e calamitatã economic si cã Bãlanul era un oras mort, fiind legat exclusiv de minerit. Am discutat cu Pa vel Todoran, liderul CNSLR Frãtia, un om moderat si totusi foarte încãpãtînat. Am discutat cu Dumitru Costin si Matei Brãtianu, lideri cu un orizont mai larg de cunostinte, ale cãror propuneri le-am acceptat uneori partial. si am discutat si cu Bogdan Hossu, a cãrui limbutie rãspicatã si belicoasã preschimba orice dezbatere într-un monolog amenintãtor la capãtul cãruia s-ar fi pãrut cã prim-ministrului nu-i mai rãmînea decît sã-si dea demisia. Iar la sfîrsitul tuturor acestor discutii ne despãrteam convinsi cã mare
192
MANDATUL MEU
lucru nu s-a rezolvat, dar cã totusi fiecare îsi fãcuse datoria; eu linistindu-i, ei multumiti cã se întretinuserã cu premierul. M-am strãduit tot timpul sã detensionez atmosfera, sã descretesc fruntile si sã nu las negocierile sã alunece în conflicte personale de netrecut, învãtasem sã mã folosesc de orice amãnunt, sã mã agãt de orice pretext, ca sã relaxez tensiunea psihicã si sã-i îmbunez pe liderii sindicali, îmi amintesc cã în timpul unui miting în fata guvernului, organizat de sindicatele soferilor în încercarea de a împiedica mãrirea pretului benzinei, unul din lideri, dezlãntuit de atîta furie împotriva guvernului, a spus la porta-voce cã va trece cu roata masinii peste capul lui Radu Vasile. Peste putin timp 1-am primit pe el si pe delegatia liderilor sindicali în Palatul Victoria. Aflasem din purã întîmpla-re de amenintarea acelui domn Palade, fiindcã unul din consilierii mei se nimerise sã treacã pe acolo chiar în momentul în care liderul îsi profera amenintarea. Am dat mîna cu toti liderii, ne-am asezat fatã în fatã la masã si am început imediat într-un stil premeditat pompos spre a schimba imediat tonul: „Azi vom vorbi despre problematica conducerii auto în Bucuresti si în tarã. Iatã, aici se aflã domnul Palade care a declarat cu putin timp mai devreme cã vrea sã treacã cu roata masinii peste capul prim-ministrului! Domnule, îti stau la dispozitie, te rog sã treci cu roata peste capul meu!" Luat pe nepregãtite, liderul a cãutat sã nege, disculpîn-du-se, afirmînd cã nu a spus asa ceva. „Cum, domnule, crezi cã noi nu avem servicii, crezi cã e ceva sã nu stiu din tot ceea ce spuneti voi la un miting?" Nici vorbã ca serviciile secrete sã-mi fi oferit o asemenea informatie, dar trebuia sã-i fac sã se înteleagã cã se aflã în fata unui prim-ministru stãpîn pe toate pîrghiile infor-
193

mative din tarã, un om foarte puternic, dar amabil, care îi primea pe sindicalisti doar spre a le face un hatîr. Clipa aceea a fost hotãrîtoare pentru climatul în care s-au desfãsurat în continuare negocierile. Ce a urmat dupã aceea a fost purã rutinã, însã momentul de început a fost cel care a transformat o discutie aprinsã într-o negociere civilizatã, purtatã de niste spirite brusc domolite, în fata liderilor sindicali, oameni simpli în majoritatea lor, ceea ce dã cîstig de cauzã unui politician este tot simplitatea. Dacã le vorbesti simplu si te porti cu simplitate, rezultatele la care ajungi depãsesc cu mult pe cele pe care le-ai obtine dacã te-ai încurca în teorii si în discutii de amãnunt tehnic. Multã îndrãznealã si simplitate maximã, astea sînt cheile succesului. Dacã Bã-sescu a reusit sã miste lucrurile din loc în transporturi este gratie acestei îndrãzneli simple cu care a stiut sã le vorbeascã liderilor respectivi. E singurul ministru pe care 1-am vãzut coborînd din masinã, fãrã nici o pazã de corp, în mijlocul unui miting al muncitorilor de la SNCFR. A stat de vorbã cu ei de la egal la egal si nimeni nu s-a atins cu un deget de el, desi spiritele muncitorilor erau încinse. Cîti oameni politici se pot mîndri cu asemenea isprãvi?
Pentru a conduce o tarã ca prim-ministru ai nevoie de 300-400 de oameni. Atît si nimic mai mult. E vorba de puterea pe care o delegi celor de sub tine, putere ce poate fi foarte eficientã dacã acei oameni îti sînt loiali. Un prim-ministru care are putere asupra ministrilor din cabinetul lui, asupra prefectilor, sefilor din parchet, din politie, din serviciile secrete si din armatã poate conduce fãrã bãtaie de cap o tarã. Numai cã eu nu am avut privilegiul de a avea chiar si atîtia oameni, chiar si numai 300-400, care sã-mi fie loiali si dispusi
194
MANDATUL MEU
sã mã asculte. Ministrii nu erau numiti de mine si nu îi puteam schimba. Prefectii fuseserã numiti înainte de venirea mea la putere. Cît despre ceilalti sefi, acestia erau în cea mai mare parte fie exponenti ai Structurilor, fie niste pretinsi sefi, incapabili de a conduce institutiile pe care le aveau în subordine. De aceea e o minune cã am putut sã domolesc într-o oarecare mãsurã rãbufnirile sindicale, într-un moment în care toti cereau bani, iar România trebuia sã plãteascã datoria externã. Privind retrospectiv, nu pot sã nu pun în luminã o trãsãturã foarte interesantã ce deosebeste liderii politici de cei sindicali, în vreme ce în rîndul celor dintîi domneste o uniformizare îngrijorãtoare, cei din a doua categorie posedã personalitãti mult mai pregnante. Altfel spus, lumea politicã româneascã duce o lipsã acutã de personalitãti marcante, în timp ce lumea sindicalã a dat la ivealã numerosi lideri adevãrati. Cel putin eu am negociat cu oameni iesiti din comun, cu caractere inconfundabile si usor de recunoscut. Hossu nu poate fi confundat cu Dumitru Costin si nici Brã-tianu cu Chiritã. în schimb, politicienii români sînt in-tersanjabili, mutarea unuia în locul altuia neschimbînd aproape cu nimic datele politicii românesti.
Relatiile cu strãinãtatea si institutiile financiare
Vizite de stat. Cît am fost prim-ministru, am privit politica externã ca pe o prioritate. A fost poate latura cea mai plinã de succese a activitãtii mele. Din pãcate pentru cititorul român, unele dintre aceste succese nu pot sã fie fãcute publice. Cultura mea istoricã, cunoasterea apropiatã a istoriei europene, cunostintele
195

mele doctrinare privind marile religii monoteiste, faptul cã pot vorbi curent franceza, engleza si italiana si pot întelege bine rusa, usurinta cu care pot sã nu tin seama de protocol mi-au permis ca în întîlnirile cu omologii mei strãini sã ajung la întelegeri ce pãreau imposibile la început. stiu, sunã emfatic, dar acesta e adevãrul. Am fost autorul mai multor premiere în cadrul unor vizite oficiale. De pildã, discutia privatã cu Sfîntul Pãrinte la Vatican a depãsit cu mult durata fixatã, în conditiile în care Vaticanul are un protocol extrem de strict ce nu îngãduie abateri de la prevederile lui; întîlnirea oficialã cu premierul israelian Benjamin Netanyahu s-a prelungit, la propunerea sa, la locuinta lui privatã; am discutat între patru ochi cu Putin fãrã translator timp de trei ore; am luat masa în afara programului oficial cu premierul maghiar Viktor Or-bân într-unul din restaurantele din Budapesta; am fost decorat cu Ordinul National al Legiunii de Onoare, cu gradul de Mare Ofiter, în situatia în care numãrul românilor avînd acest rang este infim; si multe altele. Toate acestea sînt dovezi irefutabile ale felului în care am stiut sã abordez politica externã.
Factorul extern a fost si continuã sã fie una din determinantele esentiale ale existentei României. Dacã nu toate, aproape toate evenimentele-cheie, momentele de rãscruce ale devenirii românesti, au avut drept explicatie si cauzã fundamentalã un factor extern. Cînd am devenit prim-ministru, aveam deja în minte un plan de politicã externã. Din pãcate, nu am reusit sã duc pînã la capãt ceea ce mi-am propus; pe de o parte, din cauza rãstimpului scurt, pe de altã parte, pentru cã, în afara mea, atributiile de politicã externã apartineau ministrului de externe si presedintelui statului. Ne-
196
MANDATUL MEU
cazul în România este fie cã Ministerul de Externe este apropiat presedintelui, si atunci prim-ministrului îi revine un rol secundar în diplomatie, fie cã ministrul de externe întelege sã fie cu adevãrat un membru al guvernului, si atunci presedintele este cel care se simte mar-ginalizat, reactionînd în consecintã. Aceasta e o realitate româneascã de care oricine ajunge într-o astfel de pozitie trebuie sã tinã seama. Asa s-a întîmplat si în cazul conflictului meu cu Constantinescu. Presedintele se vroia singurul protagonist pe scena politicii externe. De fapt una din plãsmuirile cele mai dragi ale mintii presedintelui a fost cea de „lider regional". O sintagmã ce a repetat-o pînã la satietate. Pãrea cã înfloreste numai la pronuntarea acestor cuvinte. De unde îi venise aceastã idee, nu stiu. Dacã totusi nu s-a ajuns la o confuzie generalã în acel timp este pentru cã politica externã româneascã a avut si are o singurã cale de urmat: integrarea în NATO si în Uniunea Europeanã.
Dupã prãbusirea comunismului, în lumea unipolarã rezultatã, capacitatea de manevrã diplomaticã a mai tuturor tãrilor mici si mari a fost drastic redusã. SUA, singura hiperputere de azi, se aflã într-o pozitie care îi conferã nu numai avantaje, dar si dezavantaje. Nu s-a mai întîmplat niciodatã în istoria umanitãtii ca o tarã sã acceadã la o asemenea putere, de aici si consecintele imprevizibile care pot rezulta în urma acestui statut privilegiat, care, oricît de privilegiat ar fi, este expus multor pericole. Una din consecintele negative ale acestei pozitii ar putea fi, de pildã, o transformare de esentã a SUA, transformare care se va petrece insidios, treptat, prin felurite „mãsuri necesare"de securitate, toate luate sub impactul unor factori externi. Ele pot limita serios libertatea si principiile americane.
197

Valorile americane ar putea fi astfel puse sub semnul întrebãrii. Rîndurile acestea le scriu dupã 11 septembrie 2001. Evolutia Americii de dupã 11 septembrie m-a condus la acest gînd. Si lucrurile sînt abia la început în privinta SUA, chiar dacã dominatia ei asupra lumii este cvasitotalã.
România, aflîndu-se la coada fostelor tãri europene, trebuia sã mizeze din rãsputeri pe factorul extern. De aceea, ea trebuia sã facã gesturi pe care fostele surori comuniste, care astãzi sînt acceptate defacto în structurile europene si euroatlantice, nici nu se gîndesc sã le facã. De fapt, destinul României a fost întotdeauna acela de a trebui sã-si demonstreze în forme cît mai exagerate fidelitatea fatã de una sau alta din puterile dominante. Domnitorii români de odinioarã dãdeau fuga la Istanbul ca sã-si demonstreze fidelitatea fatã de Sublima Poartã, fidelitate ce presupunea cheltuirea unor mari sume de bani. Dacã în timp obligatiile tãrilor române au crescut atît de mult fatã de Poartã, acest lucru s-a datorat în primul rînd românilor si nu turcilor. Exploatarea economicã a tãrilor române, o exploatare fãcutã în manierã orientalã, oscilînd între abuz si nepãsare, a fost astfel mai eficace pentru turci chiar decît o ocupare directã. Cu exceptia perioadei dintre 1859 si 1939, aceastã stare de lucruri s-a accentuat, în anii comunismului era îndeajuns ca la Moscova sã batã un vînt rece si cîteva personaje sus-puse comuniste sã tuseascã, ca la Bucuresti liderii comunisti sã cadã la pat rãpusi de pneumonie. Astãzi moda s-a schimbat doar în privinta sursei de unde ne vine rãceala, în rest pneumonia continuã sã facã ravagii în Bucuresti. „Sãritul peste cal" este poate expresia cea mai potrivitã pentru a descrie maniera în care cea mai mare parte
198
MANDATUL MEU
a liderilor politici români au înteles si înteleg sã rãspundã exigentelor strãine. Exercitiul dublului limbaj a atins astãzi la reprezentantii Partidului Structurilor din România cote extraordinare. Unii dintre ei au împins virtuozitatea acestui exercitiu la un nivel atît de înalt încît pot avea simultan în minte douã idei contrare în care cred cu aceeasi tãrie, fiind sincer convinsi de ele. Numai cã pe una o împãrtãsesc partenerilor externi, iar pe cealaltã o aplicã în tarã. De aici neîncrederea occidentalilor în politica româneascã, si tot de aici deficitul de imagine al României.
Cînd am devenit prim-ministru, am fost obligat sã fac eforturi serioase de depãsire a deficitului de imagine al României, deficit provocat de blocarea reformei în România aproape timp de trei ani de zile, între sfîrsitul anului 1995 si începutul anului 1998. Am intentionat formarea unui triunghi strategic România-Is-rael-Turcia, care sã dea României o pondere regionalã semnificativã, fãrã însã a deranja sensibilitatea Greciei, în paralel, am tintit spre refacerea unor relatii ce rãmãseserã suspendate dupã 1989, mã gîndesc în primul rînd la China si la Rusia, în timpul mandatului meu, un obiectiv esential a fost întãrirea prezentei economice a României în tãrile din Uniunea Europeanã, în primul rînd în Franta si Germania, dar si în Italia si Marea Britanic, al cãror interes economic în partea Europei de Est era secundar, într-un rãstimp scurt am reusit acest lucru: Franta a devenit principalul investitor strãin în România, companiile franceze de nivel international fiind prezente în România, Germania a fãcut progrese notabile în acest sens, prin prezenta unor firme precum Continental, Krupp, Siemens. Recunosc însã cã Germania a privit cu reticentã posibi-
199

litãtile oferite de România, din cauzã cã germanii erau nemultumiti de indecizia cu care românii puneau în aplicare întelegerile încheiate, dar si din cauzã cã interesele Germaniei vizau cu precãdere alte tãri: Cehia, Slovenia, Ungaria si Bulgaria. Faptul acesta e regretabil, cu atît mai mult cu cît Germania joacã un rol esential în Europa de Est, de la Moscova si Sofia pînã la Belgrad si Zagreb; Italia a devenit principalul partener comercial al României, dovadã numeroasele firme italiene mici si mijlocii prezente predominant în vestul tãrii. Din pãcate, dupã esecul înregistrat de italieni la Semãnãtoarea în anii 1992-1993, marile companii italiene nu au mai fost interesate sã aibã o prezentã semnificativã în România.
Relatiile cu vecinii le gîndisem oarecum diferit. Ide-ea mea a fost ca întîlnirile oficiale bilaterale, dublate de relatii personale cît mai apropiate, sã dea posibilitatea reînvierii unei traditii interbelice. Ungaria putea deveni o mãsurã a acestei politici de vecinãtate. Audienta externã a Ungariei era net superioarã României. Chiar si astãzi, Ungaria depãseste cu mult România ca imagine externã, gratie unei politici eficiente de lob-by extern. Maghiarii au specialisti care au acces la foruri internationale unde noi abia am pãtruns. Sã dau un exemplu: în timpul mandatului meu, la Consiliul Europei, seful celei mai influente comisii (comisia juridicã) era un ungur, Andrâs Bârsony. Al doilea exemplu: directorul general pentru Europa de Est al Bãncii Mondiale este tot un ungur, Peter Bokros. Cu acesta din urmã m-am întîlnit la Bucuresti, în calitatea pe care o avea de specialist si reprezentant al directoratului Bãncii Mondiale. Nici un român nu a ajuns într-o asemenea functie în cadrul acestei institutii, iar în vreme
200
MANDATUL MEU
ce Bokros a ajuns director general, Stolojan nu a urcat mai sus de statutul unui referent de specialitate. Iar Bokros a fost în Ungaria unul printre atîtia alti ministri, pe cînd Stolojan a fost prim-ministrul României. De ce un român nu poate accede la o functie de asemenea anvergurã? Motivul e simplu: aprecierea externã a românilor este alta fatã de cea a ungurilor, si asta mai ales în plan economic si financiar! Iatã de ce convingerea mea este cã cineva trebuie sã spargã o datã nucleul acestei stãri de spirit create si mentinute artificial dupã 1990. De aceea am tinut sã am o relatie extrao-ficialã cît mai bunã cu Viktor Orbãn si sînt sigur cã am reusit, înainte de începerea vizitei oficiale, am acceptat invitatia premierului Viktor Orbãn de a lua masa, într-un cadru restrîns, într-unul din celebrele restaurante budapestane. Amãnunt interesant, am luat masa înconjurati de clienti obisnuiti, care nu pãreau din cale-afarã de mirati cã alãturi de ei ia masa propriul lor premier. La Bucuresti asa ceva ar pãrea inimaginabil, în premierul Orbân am descoperit unul din cei mai plãcuti oameni politici pe care i-am cunoscut, în-cîntãtor ca tinutã si vorbã, premierul maghiar nu avea nimic din fanatismul nationalist cu care îl catalogase-rã românii. Dimpotrivã, Orbãn era un politician mult mai maleabil decît socialistii maghiari. si foarte deschis, îmi amintesc douã observatii de bun-simt pe care mi le-a împãrtãsit. Mi-a atras atentia sã am grijã cu privatizarea bãncilor, pentru ca România sã nu ajungã în situatia Ungariei, care privatizase repede toate bãncile si se pomenise fãrã nici o bancã propriu-zis ungureascã. De asemenea, mi-a atras atentia cã obsesia oricãrui guvern de a ridica cît mai repede nivelul de trai al oamenilor poate dezechilibra definitiv balanta comerci-
201

ala în situatia în care productia internã nu creste proportional, dar afluxul de bunuri de consum din import creste. II ascultam si îmi spuneam în sinea mea cã, în ciuda acestor probleme, audienta Ungariei în Occident o depãsea în chip umilitor pe cea a României, în ciuda celei mai mari datorii pe cap de locuitor din lume, în ciuda rapoartelor financiare care cotau Ungaria printre cele 14-15 tãri considerate ca loc predilect de spãlare a banilor, ungurii intraserã în NATO, iar capitalul lor de încredere în strãinãtate era imens. Iar noi, noi eram siliti sã asteptãm încercînd sã uitãm un adevãr dureros: integrarea României în Europa trece prin Budapesta. Asa a fost si asa va fi. Premierul maghiar nu a pomenit o datã, dar nici mãcar o datã, de revendicãrile minoritãtii maghiare din România. Eu am fost cel care am atins chestiunea unei universitãti maghiare în România, spunîndu-i cã UDMR vrea un lucru pe care deja îl are, întrucît existã o sectie specialã cu predare în limba maghiarã în cadrul Universitãtii Babes-Bolyai. Viktor Orbân nu a insistat deloc asupra acestei chestiuni. Lîngã el se afla un consilier provenit chiar din Transilvania, care cãuta totusi sã-1 determine pe Orbân sã fie mai rãspicat în problema maghiarilor din România. Poate cã era un joc anume, dar Orbân nu s-a arãtat prea dornic sã-i accepte argumentele. Spun asta ca sã se înteleagã cã Orbân nu avea nimic comun cu imaginea de ultranationalist pe care i-o dãduse mass-media. Curios este cã unii lideri ai UDMR-ului nu 1-au agreat deloc pe Orbân. Mi-e teamã cã unii s-au bucurat chiar cînd Orbân a pierdut alegerile în favoarea socialistilor. Scrisoarea pe care mi-a trimis-o Orbân dupã demiterea mea se numãrã, alãturi de cea a lui Jospin, printre dovezile cele mai clare de prietenie de
202
MANDATUL MEU
care am avut parte ca om politic. Cum nu voi uita scrisoarea pe care Orbân mi-a trimis-o înstiintîndu-mã cã pãrãseste functia de prim-ministru a Ungariei. (Scrisoarea mi-a sosit de la Budapesta cu o întârziere de 160 de zile!) Dacã regret ceva în privinta fostului premier ungur este cã nu m-am deplasat în 1999 la Oradea cînd se afla si el acolo, deplasare pe care nu am fãcut-o pentru cã m-am lãsat influentat de sfaturile consilierului meu de externe.
Cu prim-ministrul Bulgariei, Ivan Kostov, am pãstrat legãturi protocolare. Ivan Kostov era un om rezervat, chiar tãcut, dar care stia sã-si urmãreascã obiectivele propuse, în întîlnirile pe care le-am avut la Ruse si Sinaia s-a dovedit a fi un om deschis si cu simtul umorului. Am reusit chiar sã-1 facã sã rîdã, povestin-du-i cîteva istorioare din politica româneascã trecutã si actualã. La Sinaia a fost impresionat de înfãtisarea castelului Peles, se vedea bine cã nu se astepta sã gãseascã asa ceva în România.
Vizita oficialã în Polonia a fost un eveniment deosebit pentru mine. Nu numai pentru cã mi-a fãcut plãcere sã vãd aceastã tarã pe care o admir mult, ci si pentru cã am avut prilejul sã întîlnesc oameni deosebiti: prim-ministrul Poloniei este un excelent partener de discutie, la fel ca presedintele Kwasniewski. în Polonia, un episod ce mi-a rãmas în minte a fost vizitarea Cracoviei. Universitatea Jagellonã este un edificiu impresionant, semn al efervescentei culturale a acestui oras cu arhitecturã predominant medievalã. Plimbîndu-te pe coridoarele ei pline cu opere de artã, simti cã intri într-o altã lume. Gratie unor astfel de universitãti, Polonia dovedeste nu numai cã a fost o mare putere a acestei pãrti a Europei, dar cã a rãmas si azi
203
CURSA PE CONTRASENS
un centru de culturã europeanã. Cracovia, alãturi de Budapesta si Praga, este unul din cele mai frumoase orase ale Europei. Primarul Cracoviei a pus la dispozitia delegatiei române un ghid turistic cu o înfãtisare pe mãsura orasului. O polonezã cu trãsãturi cãzãcesti, de o frumusete tulbure si grea, iscatã din îmbinarea unui trup de slavã cu nuante temperamentale latinesti. La încheierea turului turistic, i-am mãrturisit primarului: „Domnule primar, nu mai folositi un asemenea ghid, cã turistii nu vor vedea nimic din oras!"
Cu Serbia, sau mai corect spus, cu spatiul fostei Iugoslavii, contactul meu a îmbrãcat diferite forme. La Bucuresti 1-am primit pe Vuk Draskovici, care se anunta de atunci a f i un lider al opozitiei, si pe profesorul Zoran Gingiei. Draskovici, cu o figurã tipicã de sîrb, mi s-a pãrut a avea o vînã nationalistã accentuatã. Gingiei era de alt calibru, se simtea cã studiase filozofia în Germania, fiind mult mai deschis fatã de Occident. Ce a urmat se stie. Draskovici a capotat politic, nationalismul lui plasîndu-1 în afara exigentelor acestui timp, iar Gingiei este actualul prim-ministru al Iugoslaviei.
Al doilea moment legat de spatiul iugoslav a fost vizita în Bosnia-Hertegovina în calitate de raportor al Consiliului Europei pentru alegerile din republica Srbska. în 1997, fiind vicepresedinte al Adunãrii Parlamentare a Consiliului Europei, am fost în calitate de observator al Consiliului Europei în Bosnia-Hertegovina. în 1997 au avut loc primele alegeri libere de dupã rãzboi, iar eu, împreunã cu doi colegi europeni, am avut însãrcinarea de-a face un raport privitor la corectitudinea si libertatea alegerilor. Cît de amãrît ar fi un om, de cum se pune în comparatie cu altii mai necãjiti decît el, amãrãciunea lui slãbeste, în fond, ma-
204
MANDATUL MEU
iile drame cãrora le cade pradã un om vin din înclinatia lui irepresibilã de a le absolutiza. Le priveste ca pe singurele drame, irepetabile si incomparabile, uitînd cã la un colt de stradã mai încolo sau la cîtiva zeci de kilometri mai departe se petrec drame cu mult mai mari. Acelasi lucru se petrece cu popoarele. Românilor, de pildã, a cãror poftã de a se plînge de ceva sau de cineva si de a se autocompãtimi la nesfîrsit pentru nedreptatea de care au parte e o constantã a firii lor, le-ar prinde bine sã-si priveascã necazul punîndu-1 în comparatie cu cel al vecinilor din sudul Dunãrii. Mergînd la Sarajevo am aflat cã România, asa sãracã si neagreatã de Occident cum era atunci, era totusi o tarã fericitã. O tarã fericitã pentru cã în ea domnea pacea si pentru cã orgoliile si dramele ce ardeau în sufletele românilor erau floare la ureche pe lîngã dezastrul din Bosnia-Hertegovina. Un dezastru nimicitor si complet, coplesitor si aproape cu neputintã de reparat, deoarece nenorocirea, marea nenorocire, nu stãtea în numãrul victimelor si al gropilor comune, urias pentru o tarã atît de micã, si nici în distrugerile materiale, înmãrmuritoare ca amploare si efect, ci în urã, în ura cumplitã care se înrãdãcinase în sufletele beligerantilor. Un om care a trecut prin ce-au trecut sîrbii si bosniacii în timpul rãzboiului civil nu mai poate uita ce-a vãzut decenii de-a rîndul. Sã vrea sã uite, si nu va putea. Noapte de noapte, dintii urii îi muscã din suflet, iar dorinta de rãzbunare, avidã, oarbã si imperioasã, îi toarnã otravã în vine. Bosnia-Hertegovina e astãzi tara în care suferinta a pãtruns peste tot, în oameni si în peisaj, în caldarîmul strãzilor si în obrazul femeilor, în aerul locului si în scoarta copacilor. Totul e suferintã, si asa va fi încã decenii de acum încolo.
205

De cum am ajuns în Sarajevo, am simtit urmele devastatoare ale rãzboiului. Aeroportul orasului cu greu mai putea fi numit aeroport. Era o halã imensã, cu o înzestrare tehnicã precarã, fãrã benzi rulante si fãrã panouri de afisa). Un fel de hangar larg si deprimant, în care oamenii se miscau apatici si încruntati. Penuria financiarã silise autoritãtile din Sarajevo sã perceapã fiecãrui turist o taxã de zbor piperatã, cum numai în marile aeroporturi ale lumii se practicã. Contrastul era izbitor. Te aflai în iad, dar ti se cerea sã plãtesti ca si cum te-ai fi aflat într-o grãdinã a deliciilor. Intrînd în oras, privelistea dezastrului se deschidea goalã si întreagã. O casã din douã era distrusã. Sala polivalentã a orasului, o bijuterie arhitectonicã în care fuseserã gãzduite festivitãtile si o mare parte din jocurile de iarnã ale olimpiadei din 1984, nu mai exista, în locul ei, asemenea unui altar funebru în aer liber, se întindea cimitirul. Un cimitir urias, apãrut parcã peste noapte, o datã cu victimele rãzboiului civil din Bosnia. Orasul era pe jumãtate mort, asemenea unui cîmp lãsat în pãrãsire. Se întîmpla sã mergi pe o stradã care semãna cu o brazdã de beton ale cãrei trotuare nu mai erau strãjuite de nimic, cãci toate casele fuseserã preschimbate în ruine. Ghidul nostru ne explica din cînd în cînd: strada aceasta despãrtea casele sîrbesti din cartier de cele musulmane. „Dupã cum vedeti, nu a mai rãmas piatrã peste piatrã. Ziua musulmanii puneau tunurile si mitralierele pe casele sîrbilor, iar noaptea sîrbii se strecurau în partea musulmanilor, pãtrundeau în case si înjunghiau sau împuscau tot ce le cãdea în mînã. Ca un rãzboi de gherilã între civili, ca o vînãtoare în cursul cãreia vînatul îsi schimbã succesiv locul cu vînãtorul." Cînd am ajuns la hotelul din Sarajevo, ne-am dat re-
206
MANDATUL MEU
pede seama cã vom avea zile grele. Hotelul era dezafectat în cea mai mare parte, doar douã etaje fiind în stare de functionare. La barul de la parter nu gãseai nimic, doar niste sucuri de provenientã dubioasã. Atmosfera era dezolantã. Ne aflam într-un loc în care ura, rãbufnind fãrã stavilã, mãturase oameni, case, amintiri si iubiri. Ne aflam într-un loc pãrãsit parcã de Dumnezeu. Sîrbii din Sarajevo plecaserã în proportie de 80%, iar în casele lor sau, în fine, în ceea ce mai rãmãsese din casele lor se mutaserã musulmanii refugiati din alte regiuni ale Bosniei. Nu se mai punea problema întoarcerii unora sau a altora, rãzboiul sãpase un zid etnic de netrecut. Proportiile masacrului se explicau prin aceea cã Sarajevo nu fusese un oras cu o clarã segregare etnicã pe regiuni: cartiere compact sîrbesti si compact musulmane. Oamenii trãiau amestecati, o stradã predominant sîrbeascã, o alta precumpãnitor musulmanã si tot asa. Din cauza amestecului celor douã etnii, rãzboiul fusese devastator. Fiecare stradã fusese un cîmp de bãtãlie. Rezultatul fusese o segregare purã a celor douã etnii, de parcã ura trãsese un hotar de demarcatie între sîrbi si bosniaci. Oameni care fuseserã vecini ajunseserã peste noapte dusmani de moarte, spintecîndu-si copiii, violîndu-si femeile si zburîn-du-si reciproc creierii. O luptã surdã si atroce, fãrã comandanti si fãrã strategie, dar cu o singurã motivatie: rãzbunarea. Ar fi fost o nedreptate sã dai vina pe una din pãrti. Violentele fuseserã sãvîrsite de ambele. Impresia pe care a lãsat-o mass-media atunci, cum cã sîr-bii au fost criminali iar musulmanii victime pasive, era o denaturare. Si atunci, ca si în cazul rãzboiului din Kosovo, CNN a denaturat în mod voit faptele, iar occidentalii au fost încredintati cã singurii capi ai relelor sînt
207

sîrbii. E uimitor ce efect de sucire a mintilor poate exercita un post de televiziune etichetat drept obiectiv. Numai cã aici nu se mai putea pune problema unei vini juridice, aici nu se mai putea distinge cine erau criminalii si cine victimele, fiindcã fiecare familie care îsi pierduse un membru ucis de familia vecinã se nãpustise a doua zi spre a-si rãzbuna ruda.
La sosirea mea acolo, viata comercialã a orasului începea sã pîlpîie, apãruserã mici prãvãlii si tarabe, se deschiseserã din loc în loc terase si restaurante. Viata publicã prindea timid viatã. Am vizitat mai multe sectii de vot. Oamenii ne întîmpinau reticenti si ne priveau cu neîncredere, într-o sectie de vot am fãcut cunostintã cu o fatã de 23-24 de ani, slãbutã si pipernicitã, membrã în comisia de supraveghere a procesului electoral. Fusese violatã de vreo 20 de soldati bosniaci. Scãpase cu viatã, dar pe chipul ei se întipãrise o expresie golitã de orice urmã de duiosie si cãldurã sufleteascã. Nu putea uita ce pãtise si nu putea ierta. Nici mãcar nu i-am cerut sã-mi dea amãnunte, am lãsat-o sã-si descarce sufletul simtind eu însumi cã nu pot asculta pînã la capãt. Omeneste vorbind, întîlnirea cu acea femeie a cîntãrit pentru mine mai mult decît toate întîlnirile diplomatice la un loc. Atunci am înteles cã existã situatii umane iremediabil pierdute, cînd nu se mai poate face nimic si cînd trauma trãitã nu mai poate fi depãsitã în timpul unei singure vieti de om. Nimeni, nici un tribunal si nici o bancã din lume, nu poate despãgubi un om care trecuse prin asa ceva, iar în fata unui asemenea om orice doctrinã politicã si orice viziune umanistã îsi aratã dintr-o datã întreaga desertãciune, politicienilor nemairãmînîndu-le decît sã plece, resemnati, capul într-un gest de totalã neputintã.
208
MANDATUL MEU
Problema bosniacã nu îsi va gãsi linistea decît dupã decenii, decît atunci cînd protagonistii rãzboiului vor muri si cînd din mintea noii generatii se vor sterge amintirile atrocitãtilor de atunci. In cazul Bosniei-Her-tegovina nici o mãsurã politicã sau economicã nu va putea stinge ura devastatoare pe care locuitorii tãrii au adunat-o în sufletul lor. Doar timpul va aduce cu sine închiderea unor rãni care acum, la mai mult de sase ani de la rãzboi, sînt încã sîngerînde.
Al treilea moment legat de spatiul fostei Iugoslavii s-a petrecut în Croatia. Participam la o întîlnire împreunã cu prim-ministrii celorlaltor tãri din Europa de Est, organizatã de Croatia la Zagreb. Din pãcate nu am avut ocazia de a purta o discutie amplã cu gazdele, cãci întîl-nirea protocolarã a durat 15 minute. Dar atunci am aflat cã democratia în Croatia era un deziderat de viitor si cã deocamdatã Tudjman detinea o putere îngrijorãtor de mare. De pildã, la receptia datã de croati, Tudjman a întîrziat nepermis de mult, fãcîndu-mã sã mã gîndesc cã nu numai în România se întîmpla asa ceva. O datã sosit presedintele Croatiei, o droaie de functionari au nãvãlit în salã si le-au cerut prim-ministrilor prezenti nici mai mult nici mai putin decît sã se... alinieze. Tudjman trecea prin dreptul fiecãrui prim-ministru însotit de premierul croat, se oprea în fata fiecãruia si astepta ca premierul lui sã facã prezentãrile, în dreptul meu, premierul croat a fãcut doi pasi în fatã si a început cu o formulã neasteptatã: „Domnule presedinte, vã raportez cã de fatã se aflã 12 prim-ministri!" Cînd am auzit expresia „vã raportez", nu m-am putut abtine sã nu zîmbesc, dîndu-mi seama cã democratia în Croatia e foarte firavã. Si mi-am amintit atunci de cuvintele jucãtorului de tenis Goran Ivanisevici, care declarase
209

de curînd cã nu va reveni în tarã cîtã vreme la conducerea ei se aflã Franjo Tudjman.
în fine, al patrulea moment a fost vizita mea în Slovenia. Aceastã micã tarã, a cãrei economie este axatã pe turism, industrie de bunuri de consum si sistem bancar, este de departe cea mai apropiatã de Occident. De altfel, nici pînã astãzi nu înteleg de ce nu a fost primitã încã în Uniunea Europeanã si în NATO. Atunci mi-am dat seama cã deosebirile dintre România si Slovenia sînt enorme. Chiar i-am spus omologului meu: „Domnule prim-ministru, este o adevãratã plãcere sã faci politicã în Slovenia si sã fii prim-ministru aici!" El a zîmbit si mi-a rãspuns cu modestie, dar fãrã convingere: „Ei, avem si noi problemele noastre!" I-am cerut interlocutorului meu sã-mi explice motivele si „mersul" destrãmãrii Iugoslaviei. Lãmuririle primite mi-au întãrit convingerea asupra rolului jucat de factorul extern, european, în destrãmarea Iugoslaviei, dar si asupra incapacitãtii funciare a lui Milosevici de a gestiona cu succes o astfel de crizã.
Cînd, peste un an, în timpul rãzboiului din Kosovo si al interventiei NATO în Iugoslavia, comandantul trupelor NATO în Iugoslavia, generalul Wesley Clarke, a venit în România, am tinut sã-i împãrtãsesc aceastã opinie. I-am spus cã episodul Kosovo, ca si cel al Bosniei, nu putea fi rezolvat peste noapte prin mãsuri militare sau economice. Ura nu poate fi domolitã cu bani sau cu gloante. I-am mai spus cã nesansa Iugoslaviei fusese Milosevici, dar cã este o gresealã ca americanii sã-i înfiereze numai pe sîrbi, iar pe albanezi sã-i priveascã ca pe niste victime inocente. I-am spus cã americanii gresiserã intrînd în Kosovo, cãci simbolul cultural si religios al Serbiei era acolo, în Kosovo. Fiinta
210
MANDATUL MEU
Iugoslaviei se înfiripase în urma bãtãliei de pe Cîmpia Mierlei, Kosovopolje, si de aceea ocuparea Kosovo-ului era perceputã de orice sîrb ca un afront la adresa constiintei nationale sîrbesti. Era ca si cum, schimbînd ce este de schimbat, americanilor li s-ar fi negat rostul istoric al Rãzboiului de Independentã dus împotriva Coroanei britanice. Sîrbii, cînd e vorba de rãzboi, dovedesc o înclinatie sinucigasã de a lupta singuri împotriva tuturor. E o trãsãturã a firii sîrbesti sã trãiascã mîndria de a lupta pînã la capãt împotriva unei forte în fata cãreia nu au nici o sansã, în privinta asta, singurul popor care îi poate concura pe sîrbi sînt polonezii. Au fost împãrtiti si rãsîmpãrtiti de-a lungul timpului si au luptat pînã la ultimul, desi nu aveau nici o perspectivã de victorie. I-am mai spus generalului Clarke cã Tribunalul International de la Haga a gresit asteptînd mai întîi sã moarã Franjo Tudjman si Alija Izetbegovic pentru a-1 inculpa pe Miloseviei. Asemenea mãsuri justitiare unilaterale nu fac decît sã sporeascã dãruirea sîrbilor, accentuîndu-le cã luptã împotriva întregii Europe. Dupã ce m-a ascultat, generalul Wesley Clarke a rostit atunci o afirmatie epocalã: „Da, am fãcut o gresealã cã am acceptat dezmembrarea Iugoslaviei." Afirmatia asta, fãrã exagerare, mi se pare epocalã. Ea dovedeste cã americanii au acceptat cu greu aceastã dezmembrare.
Dar Wesley Clarke nu venise în România pentru a recunoaste acest lucru, ci pentru a pune la punct cu partea românã programul de restructurare a armatei. Generalul american mi-a mãrturisit cã este multumit de felul în care partea românã restructurase armata. Este drept cã americanii preconizau o reducere a efectivelor armatei române la 80 000 de militari de carierã,
211

punct de vedere împãrtãsit si de presedintele Constan-tinescu. M-am opus tot timpul unei reduceri atît de drastice a efectivelor armatei, si asta chiar si în CSAT, cînd i-am spus lui Constantinescu cã nu pot accepta ca armata României sã încapã toatã, chiar si în picioare, pe stadionul national Lia Manoliu. Fireste, argumentul meu era retoric si sentimental, dar cîtã vreme eu am fost prim-ministru efectivele armatei române nu au scãzut sub cifra de 112 000 de militari de carierã.
O altã vizitã cãreia îi pãstrez o memorie vie e vizita de stat în Israel, în cadrul strategiei mele de politicã externã, am privit relatia cu Israelul ca pe o legãturã diplomaticã crucialã pentru România. Aceasta a fost conceptia mea si cu ea în minte am fãcut vizita în Israel. Israel este singura tarã importantã din lume cu locuitori cãrora nu trebuie sã le explici unde se aflã România. O stiu si singuri, fiindcã multi o poartã în suflet. Lucrul acesta nu trebuie uitat de nici un om politic român.
Am încheiat atunci cîteva tratate foarte benefice României, dar care, rînd pe rînd, au fost abandonate dupã demiterea mea. Dar chiar si în timpul mandatului meu, punerea în aplicare a tratatelor deja încheiate a fost tergiversatã de ministrii de resort. E o experientã pe care nu i-o doresc nici unui prim-ministru sã vadã cum dispozitiile lui sînt anulate de niste ministri asupra cãrora nu are nici o putere. Toate cele patru grupuri de lucru pe care le-am alcãtuit atunci, în domeniul educatiei, sãnãtãtii, agriculturii si armatei, au functionat cîtã vreme m-am ocupat eu de ele; dupã mine ele au avut o soartã bine cunoscutã: abandonarea lor. Am intentionat chiar încheierea unui tratat de liber-schimb cu Israelul, dar Radu Berceanu a prelungit la nesfîrsit încheierea lui.
212
MANDATUL MEU
Cu Benjamin Netanyahu, omologul meu israelian, am prelungit întîlnirea în afara cadrului protocolar. M-a invitat la el acasã, o locuintã simplã, dar amenajatã cu bun gust, luminoasã si primitoare. Sotia lui, Sarah, o femeie frumoasã, cu o fire dominatoare, s-a dovedit o amfitrioanã desãvîrsitã. Se poate crede cã doi premieri, cînd se întîlnesc într-o ambiantã privatã, se pun de îndatã sã hotãrascã soarta tãrilor lor. Nici vorbã de asa ceva, lucrurile importante se lãmuresc repede si pe scurt, iar în rest nu le mai rãmîne decît sã-si aminteascã cã sînt oameni. Dar tocmai clipele petrecute în afara exigentelor protocolare pot apropia doi oameni politici mult mai mult decît orice întelegere secretã. Din vorbã în vorbã, de la picturile fiicei lui si pînã la istoria evreilor, am avut prilejul sã cunosc un om decis si sigur pe pãrerile lui, cu o dragoste francã si de admirat pentru tara lui. Un politician sobru si în acelasi timp diplomat, poate unul din cei mai buni oameni politici pe care îi are Israelul astãzi. Dar si acolo, ca si aici, agitatia turbionarã a politicii 1-a îndepãrtat pe Benjamin Netanyahu de la putere. Eu unul sper cã doar temporar, cãci rar am mai întîlnit un politician de calibrul lui. Unul din defectele democratiei e cã, schimbînd periodic pe cei aflati la putere, nu le dã prilejul acestora de a-si folosi în scop politic prieteniile cîstigate în rîndul politicienilor din strãinãtate, în chip fatal, amicitiile cîstigate pe plan uman nu pot fi de folos tãrii în plan politic. Iar asta e cu atît mai valabil la noi, unde posibilitatea ca acelasi om sã redevinã premier este infimã. Singura exceptie, Ion Iliescu, nu poate fi o scuzã pentru un sistem politic în care partidele sînt încã prea multe si prea efemere.
Atît cît mi-a permis timpul, am tinut sã refac o parte din drumul lui Isus pe meleagurile sfinte. Iar ce m-a
213

impresionat nu a fost atît Sfîntul Mormînt, cît apa Iordanului, unde am repetat simbolic botezarea lui Isus de cãtre loan Botezãtorul. Am cerut celor de fatã sã intre cu mine în apã. Din delegatia românã mi s-a alãturat ministrul de externe Andrei Plesu. Asa cã amîndoi, cu pantalonii suflecati si sub ochii amuzati ai membrilor delegatiei, ne-am îmbãiat simbolic în apele care scãldaserã odinioarã crestetul Mîntuitorului.
Desi nu fusese prevãzut în programul vizitei, am avut o întâlnire organizatã ad-hoc cu liderul palestinian Yasser Arafat. Chiar si asa, Yasser Arafat m-a primit la Ramallah cum scrie la carte, cu trecerea în revistã a gãrzii nationale, cu drapelele nationale fluturînd si cu fanfara intonînd imnurile celor douã tãri. Cît am trecut în revistã garda, seful palestinienilor m-a tinut întruna de mînã, într-un gest de afectiune mai rar de vãzut la un asemenea om. M-a surprins tremurul buzelor lui, o fluturare cît se poate de perceptibilã mai ales a buzei de jos, care se mai diminua atunci cîna începea sã vorbeascã. Semn al tensiunii în care trãia acest om de atîtia ani? Nu stiu. Straniu a fost cã atunci cînd ne-am asezat fatã în fatã, am tãcut amîndoi vreme de cîteva minute. Translatorul lipsea, el pesemne îl astepta pe translator, eu la rîndul meu asteptam ca, potrivit protocolului, gazda sã ia mai întîi cuvîntul, asa cã timp de trei-patru minute, am tãcut amîndoi ca pestii privin-du-ne fix. Dar de cum a sosit translatorul, momentul de tãcere apãsãtoare a trecut. Yasser Arafat se bucura de un respect aproape religios în anturajul lui, era un conducãtor incontestabil, cãruia nimeni nu îi tãgãduia statutul. Culmea e cã printre cei aflati în preajma lui am recunoscut doi palestinieni care îmi fuseserã studenti la ASE înainte de 1989. Yasser Arafat si-a expri-
214
MANDATUL MEU
mat vointa de a forma un stat palestinian, singura solutie pe care o vedea el pentru încetarea conflictului israelo-palestinian, dar, fin diplomat, nu a avut nici o vorbã criticã de spus în privinta evreilor, si nu a spus o datã cã israelienii sînt ocupanti sau cã dreptul palestinienilor pe acel pãmînt le este încãlcat.
Dacã nu ar fi fost filmul fãcut de trimisa Televiziunii Nationale, Gabriela Firea, vizita mea în Israel, care a însemnat un început de drum pentru România, nu ar fi fost oglinditã defel în mass-media româneascã. Interesant e cã tot ce a retinut presa din aceastã vizitã în Israel a fost cã eu fusesem acolo în scop medical, punîndu-mi o danturã în valoare de 50 000 de dolari. Adevãrat, vizita mea avusese si un scop medical, dar nu pentru mine, ci pentru cinci copii bolnavi de leucemie, pe care i-am transportat si internat pe banii guvernului pentru a fi tratati acolo. Chiar si la un an dupã demiterea mea, participînd la o emisiune în direct la un post de televiziune, una din întrebãrile venite de la telespectatori a fost: „Nu-i asa cã dacã nu ati fi ajuns prim-ministru nu ati mai fi putut sã vã puneti dintii în Israel?"
Prima dintre tãrile din Uniunea Europeanã în care am fost în vizitã de stat a fost Italia. Ea a avut douã pãrti distincte: vizita la Vatican si vizita oficialã, ambele avînd statut de vizite de stat. De altfel toate vizitele mele au fost vizite oficiale, cu rang de vizite de stat, „ceremonii simple cu covor rosu", ca sã-1 citez pe Andrei Plesu. Vizita la Vatican a avut loc imediat dupã aterizarea pe aeroportul Fiumicino din Roma. în acea zi, Sfîntul Pãrinte ar fi trebuit sã plece la resedinta papalã de varã, audienta pe care mi-a acordat-o reprezen-tînd un gest de exceptie. Era prevãzutã o audientã la
215
Tlfl

Sfîntul Pãrinte în apartamentele sale particulare. Aceastã audientã era la rîndul ei împãrtitã în douã secvente: o audientã generalã în anticamera biroului sãu, în cursul cãreia urma sã prezint Sfîntului Pãrinte sapte membri ai delegatiei române, si apoi o discutie particularã în apartamentele papale, a cãrei duratã era fixatã la 15 minute, între cei alesi de mine s-au numãrat cîtiva directori de ziare si cred cã doi oameni de afaceri care tinuserã sã mã însoteascã în Italia, îmi amintesc cã pe mãsurã ce înaintam spre apartamentele papale, trecînd printr-o seamã de coridoare si sãli uriase, dispozitia însotitorilor se modifica treptat. La început, starea de spirit a grupului era marcatã de voiosie, chiar se fãceau glume pe seama lucrurilor pe care le vedeam în jur. Dar pe mãsurã ce ne apropiam de locul întîlni-rii, tãcerea se instala treptat, iar atmosfera devenea solemnã. Perspectiva întîlnirii cu Papa le tãiase o voiosie care si-asa era la nelalocul ei. Chiar mi s-a pãrut cã toti se fac mai mici aproape la propriu, iar aceastã senzatie mi-a sporit în clipa în care delegatia românã a ajuns în fata Sfîntului Pãrinte. Ulterior le-am spus: „Parcã nu vã simteati în apele voastre, ca la început... Prea deveniserãti mici de tot!" Au rîs cu totii, dar nu era rîsul lor. întîlnirea mea cu Papa, fixatã initial la 15 minute, a durat aproape o jumãtate de orã. I-am dãruit un tablou de Horia Bernea, înfãtisînd interiorul unei case tãrãnesti, si i-am descris pe scurt regiunea din care provenea acel tablou. Apoi am abordat problema venirii Sfîntului Pãrinte în România, o problemã în care mã implicasem în totalitate. Sfîntul Pãrinte dorea, ca o conditie indispensabilã venirii în România, o invitatie scrisã de la Patriarhul României, în momentul vizitei la Vatican nu aveam o asemenea invitatie din
216
MANDATUL MEU
partea patriarhului Teoctist, dar i-am precizat Papei cã am primit acordul verbal al patriarhului Teoctist. M-a surprins cît de multe stia Papa despre România, despre istoria ei si chiar despre personalitãti contemporane ale culturii românesti. Vorbind, stãtea cu capul plecat spre dreapta, si din cînd în cînd înãlta capul si te privea cu ochii lui albastri, un albastru uluitor, ca un „iezer de munte cald". Privirea lui pãrea cã îti pãtrunde fiinta pînã în suflet, îmi amintesc gîndul care m-a strãfulgerat atunci: „O asemenea privire dã dreptate celor care cred cã urmasii Sfîntului Petru stiu multe despre aceastã lume." Am accentuat cã o asemenea vizitã ar însemna nu numai o încurajare a stãrii de spirit a catolicilor din România, dar si un semnal grãitor cã România se deschide spre Occident.
De ce România a fost prima tarã ortodoxã pe care Papa a vizitat-o dupã cãderea comunismului? De ce nu a mers la Moscova, izvorul pravoslavniciei ortodoxe, sau de ce nu s-a dus în Grecia, tarã membrã a Uniunii Europene, leagãn al ortodoxismului, în a cãrei limbã fusese scris Noul Testament? Cum de a venit în România? Cum sã vinã Papa într-o tarã uitatã de lume, de al cãrei viitor sumbru nu se îndoia nimeni? Sã fie clar: decizia finalã a efectuãrii vizitei îmi apartine în totalitate. Eu am obtinut invitatia scrisã a Bisericii Ortodoxe si tot eu, gratie unei întîmplãri fericite pentru România, am fost premierul român care 1-a primit pe Sfîntul Pãrinte.
Venirea Papei în România a reprezentat un eveniment de importantã crucialã, unul care se produce o datã la un secol. Ea a fost un semnal cã România are vointa fermã de a depãsi granita fatidicã ce împãrtea Europa într-o parte catolicã si protestantã, si alta orto-
217
.......ii
i11.....i
......D1.....,
.......V lll

doxã. A fost un semnal cã România nu este dispusã sã graviteze spiritual în jurul Moscovei. Vizita Papei în România nu a fost marcatã de nici un incident, cum lãsaserã sã se înteleagã anumite „voci". Din contrã, ea a însemnat o clipã de pace pogorîtã în suflete, ca si cum un înger trecuse peste România. Desi la început a fost prevãzutã o oprire în Moldova (la Iasi sau la Bacãu) si una în Transilvania (Cluj sau Alba-Iulia), aceste proiecte au cãzut ulterior, vizita Papei limitîndu-se, prin decizia Bisericii Ortodoxe si a presedintiei, la Bucuresti. Opozitia cea mai durã fatã de vizita papalã în Transilvania a venit din partea arhiepiscopului de Cluj, Bar-tolomeu Anania, una din vocile de mare autoritate în Sfîntul Sinod. Probabil cã se temea de o primire prea „entuziastã" din partea credinciosilor greco-catolici. Regretabil este faptul cã, majoritatea catolicilor din Transilvania fiind unguri, gestul de a nu accepta venirea Papei în Transilvania pentru a se întîlni cu credinciosii catolici poate fi socotit semnul unei atitudini de neprietenie, care a fost receptatã cu regret si tristete de maghiarii romano-catolici. Pãcat cã nici mãcar în cel de-al doisprezecelea ceas nu s-a renuntat la unele temeri legate de audienta si prestigiul Bisericii Ortodoxe, cãci motivul invocat de partea românã, si anume oboseala Papei, nu stã în picioare: Papa a suportat fãrã probleme, înainte si dupã vizita în România, deplasãri mult mai obositoare. Dovadã e cã dupã trei ani de la venirea în România, Papa a fãcut în Bulgaria, tarã tot atît de ortodoxã ca România, o vizitã de trei zile. Oricum ar fi, vizita lui loan Paul al Il-lea în România a fost prima si ultima fãcutã în secolul XX. La Bucuresti am avut bucuria sã fiu primit din nou de Sfîntul Pãrinte într-o întâlnire privatã, dar de aceastã datã împreunã cu familia.
218
MANDATUL MEU
în Italia, principalul partener comercial al României, am cunoscut în presedintele Ciampi si în prim-mi-nistrul Romano Prodi adevãrati prieteni ai României. Romano Prodi privea cu mare simpatie eforturile României de integrare în structurile Europei. Mi-a dat de înteles cã urma sã preia o functie importantã la nivel european, si trebuie sã spun cã o merita din plin. Cu presedintele Ciampi am purtat o discutie generalã, cantonatã pe teme culturale si politice, îmi amintesc de o remarcã simplã, dar pertinentã, a presedintelui italian: „Dacã dacii se aflau în Europa acum 2000 de ani, iar romanii veneau din Europa, este clar cã urmasii lor sînt tot în Europa, nu în afarã!" Absolut corect! La Fiat am întîlnit o atmosferã mai degrabã reticentã. Propunerea pe care le-am fãcut-o italienilor de a reveni în România si de a investi în Tractorul Brasov a fost primitã cu rezervã, în sinea mea le dãdeam dreptate, cãci stiam ce atitudine avuseserã autoritãtile române fatã de proiectul New Holland de privatizare a Semãnãtoarei, în cadrul întîlnirilor cu lumea bancarã din Milano si To-rino am cerut în mod expres ca o bancã italianã de prestigiu sã fie prezentã în România, cãci — acesta a fost argumentul meu — nu este normal ca o asemenea institutie sã lipseascã dintr-o tarã al cãrei principal partener comercial este Italia.
în Franta am fost un prim-ministru care oferã servicii de marketing întreprinderilor românesti. La Paris m-am întîlnit cu directorii fabricii de automobile Renault, cãutînd sã-i conving sã preia administratia uzinelor Dacia. Am reusit pentru cã le-am vorbit direct si transant. Le-am vorbit de istoria firmei Renault pentru a le arãta cã nu trebuie obligatoriu sã fii francez ca sã stii ce au însemnat fratii Renault pentru industria
219

auto a Frantei, dupã care le-am explicat cã Dacia româneascã e în fond Renault-ul francez, si cã e pãcat ca traditia francezã pe meleagurile românesti sã se întrerupã acum, dupã ce în sfîrsit România si-a îndreptat fata cãtre Apus. Acelasi lucru 1-am spus si premierului Lionel Jospin si presedintelui Jacques Chirac, cu-vîntul celor doi politicieni cîntãrind foarte mult în decizia luatã de managerii de la Renault, în cele cîte-va zile petrecute la Paris întîlnirile mele cu mari oameni de afaceri si cu presedinti de mari firme franceze s-au succedat într-un ritm ametitor. Hotelul unde fusesem cazat parcã devenise un centru de întîlniri economice româno-franceze la cel mai înalt nivel. Astãzi nu exagerez spunînd cã cei de la Dacia ar trebui sã-mi ridice statuie pentru .realizarea aliantei cu Renault. Fãrã aceastã aliantã, Dacia ar fi avut soarta Tractorului si ARO-ului.
Vizita în Rusia a însemnat apogeul demersurilor mele de politicã externã. Am fost singurul om politic român care s-a înuTnit cu Putin în cadrul unei vizite oficiale de stat, iar nu pe culoarele cine stie cãrei institutii internationale, într-o pauzã de program. Dezmembrarea URSS-ului, chiar dacã înseamnã pierderea statutului de mare putere mondialã, a fost în folosul Rusiei. Cred însã cã Rusia va trebui sã refacã spatiul lumii slave. Nu stiu cînd se va petrece acest lucru, dar el este necesar, cãci numai astfel se va crea un al treilea pol european alãturi de cel latin si saxon, configurîndu-se astfel cei trei piloni pe care s-a clãdit Europa. Iar una din pîrghi-ile care vor pune în miscare politica Europei va fi cea dintre Berlin si Moscova. Sînt prea multe afinitãti între aceste douã popoare ca dramele celui de-Al Doilea Rãzboi Mondial sã nu fie date uitãrii. Dacã privesti
220
MANDATUL MEU
istoria Rusiei, nu poti sã nu sesizezi faptul cã Rusia îsi atinge apoteoza numai prin prezenta germanã în fruntea imperiului rus, nu poti sã nu observi cã printii germani au devenit tari rusi, iar unii mai rusi decît rusii! Astãzi, formarea unei coloane vertebrale europene dinspre Berlin spre Moscova este o realitate evidentã.
Vizita oficialã în Rusia am fãcut-o într-un moment cînd relatiile politice si economice erau suspendate. Pînã în 1996, Iliescu, acuzat cã tine în continuare România pe orbita Moscovei, se ferise sã ofere prilejul unor critici în acest sens, asa cã relatiile cu Rusia fuseserã lãsate în aer. Dupã 1996, prostia lui Ciorbea 1-a fãcut pe Primakov sã cunoascã postura unui înalt demnitar rus care asteaptã sã fie primit de omologul lui român, pentru ca în final sã se supere de atîta asteptare si sã plece din Bucuresti asa cum venise. Constan-tinescu, jucînd totul pe cartea intrãrii României în NATO la Madrid, s-a ferit la rîndul lui sã facã un pas de deschidere cãtre Moscova, desi „legãturile'' sale în aceastã directie sînt vechi si serioase. Eu am fost cel care am fãcut acest pas, încredintat cã relatiile economice cu Rusia nu pot fi decît în folosul României, în timpul discutiilor oficiale, am cãzut de acord cu partea rusã ca schimburile economice sã fie directionate mai ales cãtre gubernii, unele din ele depãsind suprafata României si beneficiind de autonomie de decizie. Discutiile cu presedintele Camerei Federative a Rusiei — un fel de Camerã Superioarã a Parlamentului rus —, formatã din sefii de gubernii, m-a încurajat în acest sens. Hotãrîsem de altfel sã începem acest demers chiar cu Orei, gubernia pe care el o conducea, o gubernie din zona europeanã cu o suprafatã imensã. El este cel care n\i-a relatat un amãnunt vrednic de a fi amintit: în stu-
221

dentie, dupã fiecare examen luat la facultate, el si colegii lui sãrbãtoreau evenimentul cinstindu-se cu vin românesc. si tot el m-a întrebat apoi: „Unde sînt vinurile românesti?"
în vremea aceea pe piata rusã apãruserã produse de calitate apartinînd altor tãri: mobilã din Italia si Finlanda, încãltãminte din Italia, Cehia si Ungaria. Curios este cã în perioada 1990-1998 România a privilegiat relatiile comerciale cu Occidentul, neglijîndu-le pe cele cu Rusia. In schimb, Ungaria a avut numai în 1998 schimburi în valoare de peste un miliard de dolari cu Rusia, iar jumãtate din comertul exterior al Poloniei se fãcea în acea perioadã tot cu Rusia! si ambele tãri se aflã cu un picior în NATO si în UE!
Dupã discutiile oficiale, a urmat un moment care a creat mari nelinisti în rîndul celor care mã însoteau. Am hotãrît ca nici un membru al delegatiei române sã nu mã însoteascã în cursul întîlnirii mele cu Putin. Cineva din Ministerul de Externe mã anuntase anterior cã aceastã vizitã crease mare supãrare la Cotroceni, unde s-ar fi preferat ca vizita mea în Rusia sã nu fi avut loc sau cel putin sã fi avut loc dupã venirea aici a presedintelui Constantinescu. Eram obisnuit cu suspiciunile obsesive ale presedintelui Constantinescu, iar decizia mea de a nu fi însotit la întrevederea cu Putin de nici un membru al delegatiei române a împins la paroxism bãnuielile presedintelui, îmi aduc aminte ce stupoare a trãit consilierul meu de politicã externã, care îsi pregãtise sîrguincios caietul de notite, cînd 1-am anuntat cã nu va participa la discutiile cu Putin. S-a creat atunci chiar o stare de panicã în rîndul celor care mã însoteau, mai cu seamã cînd vedeau cã timpul trece si eu nu mai ieseam de la discutiile cu Putin. Trebuie sa
222
MANDATUL MEU
recunosc cã acest om, cu o fizionomie impasibilã din care emana o impresie de fortã evidentã, desi aspru si inflexibil în aparitiile publice, Putin, se preschimba, de cum rãmînea într-un cadru privat, într-un interlocutor cuceritor, cu o sensibilitate si ardoare cum numai la rusi poti întîlni. Atunci am înteles douã lucruri. Mai întîi cã stãruinta românilor de a introduce în tratatul cu Rusia un articol menit a denunta pactul Ribben-trop-Molotov este zadarnicã, rusii avînd de partea lor argumentul juridic cã acel pact fusese încheiat între Germania si un stat care astãzi nu mai existã, rusii nefi-ind dispusi sã-si accepte rolul de singuri mostenitori morali si juridici ai unei puteri defuncte. Dacã un asemenea pact ar fi denuntat în tratatul cu Rusia, atunci diplomatia românã, dacã ar fi consecventã pînã la capãt, ar trebui sã cearã acelasi lucru Ucrainei, Bielorusiei si, fireste, Germaniei. Cum nici una din aceste tãri nu e dispusã la un asemenea compromis, nici diplomatia rusã nu are motive sã o facã. Al doilea lucru pe care 1-am înteles e cã tezaurul României nu mai existã la propriu. De aceea, obsesia românilor pentru tezaur, atît de întemeiatã în fond, nu mai are obiect. Problema e definitiv încheiatã, iar ca s-o poti deschide trebuie sã fii un stat cu o influentã internationalã pe care România nu o are. Dincolo de argumentul conjunctural care mi-a fost prezentat atunci („Cum a fost posibil ca România sã transfere acest tezaur în 1917 într-o Rusie aflatã în disolutie totalã?"), un argument suplimentar a fost acela cã, în urma rãzboiului mondial, Rusia ar putea în fond sã aibã pretentii financiare în privinta României.
Retrospectiv judecind lucrurile, fireste cã partea românã poate avea contraargumente la aceste întîm-
223

pinãri, dar totul s-ar împotmoli într-o dezbatere fãrã sens. Chestiunea, la urma urmelor, e simplã: avem sau nu nevoie de un tratat cu Rusia? Dupã cum rãspundem la aceastã întrebare, stim si ce atitudine avem de adoptat.
Tot atunci am formulat pentru prima datã ideea cã atunci cînd România va intra cu adevãrat în NATO, acolo se va afla deja, dar pe o cu totul altã pozitie, Rusia!
întors la Bucuresti, am aflat ceea ce stiam deja: cã presedintele Constantinescu nu e dispus sã împartã atributiile de politicã externã cu nimeni si cã vizita mea la Moscova era pentru el un semn cã altul i-o luase înainte. Nu a putut accepta, cum nu putea accepta vizita mea în Marea Britanie sau Rusia. Omul acesta chiar îsi închipuia cã este un factotum în politica externã a României. Ideile lui mi se pãreau, în cel mai bun caz, nelalocul lor, de pildã, ideea unei conducte de petrol Constanta-Triest menitã a transporta petrolul din Trans-caucazia prin teritoriul României si, în fine, iluzia uriasã cã România ar fi putut intra în NATO înainte de vreme, desi toate semnalele diplomatice arãtau cã la Madrid România nu va fi invitatã. Dar sã nu exagerez, cînd presedintele Constantinescu îsi va publica memoriile, ne va convinge pe toti cã a fost un reprezentant de marcã al politicii externe, „un lider regional", cum cu plãcere se credea.
Un personaj ce mi s-a pãrut interesant este printul Charles, pe care 1-am întîlnit în Bucuresti. Printul Charles era interesat de monumente istorice, oferindu-si sprijinul în obtinerea de fonduri pentru restaurarea centrului istoric al Sibiului. Ca orice membru al familiei regale, Charles era degajat si deopotrivã sobru, era amabil, dar stia sã pãstreze distanta, punînd între el
224
MANDATUL MEU
si ceilalti o barierã protocolarã. Avea o expresie impasibilã, luminatã din cînd în cînd de un zîmbet de circumstantã. Desi dezinvolt, nu era omul afirmatiilor neasteptate si al declaratiilor intempestive. Nu mi-a lãsat impresia de fortã, dar avea o personalitate puternicã. Pãrea mai degrabã modest, iar ceea ce îl scotea în evidentã era prestanta datã de constiinta de a fi membru al familiei monarhice britanice. De aceea nu era silit sã dovedeascã la fiecare gest sau cuvînt cã e cineva. Dãdea senzatia cã se simte în largul lui oriunde, avînd o degajare izvorîtã, fireste, din educatia de print regal. Doar un englez se poate purta atît de dezinvolt si relaxat în orice împrejurare! Aceeasi degajare am observat-o si la premierul Tony Blair, în scurta întîlnire pe care am avut-o cu el la Bucuresti. Nu cred cã englezii vor avea un premier mai charismatic decît Tony Blair. Cu un zîmbet cald si cuceritor, acest om stia sã fie de o fermitate ce impunea interlocutorilor. Cunos-cînd doi reprezentanti de marcã ai vietii publice din Marea Britanic, un print de sînge regal si un om politic, am înteles cã Marea Britanic, chiar dacã nu mai este un imperiu, rãmîne o putere cu o influentã redutabilã în lume. si mai este ceva: o regulã care este bine sã fie stiutã de oricine este cã pozitia pe plan extern a Marii Britanii premerge, reflectã sau anuntã pozitia SUA.
Prietenii mei, ambasadorii. Ca sã te bucuri de succes într-o tarã strãinã, cea dintîi conditie pe care un premier trebuie sã o îndeplineascã este sã se înteleagã foarte bine cu ambasadorul acelei tãri în România. Un ambasador, dacã e bun si are vointa de a-si apropia tara lui de cea în care se aflã în misiune diplomaticã, poate sã facã mai mult decît un prim-ministru sau un pre-
225

sedinte. Au fost cîtiva ambasadori de care îmi voi aminti întotdeauna cu nostalgie, oameni de care am reusit sã mã apropii depãsind treapta protocolarã a uzantei diplomatice. Ambasadorul Israelului în România, Avi Millo, e poate cel mai bun ambasador pe care 1-a avut Israelul în România. Un om îndrãgostit de România, al cãrui efort diplomatic a apropiat enorm cele douã tãri. Suflet religios, dar nu habotnic, Avi Millo era cãsãtorit cu fiica unui rabin. Substanta religioasã a sufletului lui îl preschimbase într-un om deschis si sincer, cu o cãldurã sufleteascã molipsitoare si cu o întelegere a oamenilor cum numai la evrei poti întîl-ni. în el am gãsit cel mai curat si mai sincer sprijin moral de care am avut parte în România în întreaga mea viatã. Ambasadorul Marii Britanii, Christopher Crabbie, este cel cãruia i se datoreazã vizita de cîteva ore în România a premierului Tony Blair. Dacã el nu ar fi fost, premierul britanic nu ar fi fãcut o escalã la Bucuresti în drumul lui de întoarcere din Bulgaria. De Christopher Crabbie mã leagã amintiri frumoase. Istoric de formatie, scotian ca obîrsie, Christopher Crabbie avea acea nonsalantã tipicã englezilor. Un om cu un umor britanic de tip clasic, dar si foarte bun vorbitor de francezã, lucru mai rar de gãsit la britanici, îsi pigmenta întotdeauna discursurile cu vorbe caustice ale politicienilor britanici, dînd vorbelor lui o nuantã fireascã si umanã cum la putini ambasadori poti întîl-ni. Era un prieten de nãdejde, iar în numele prieteniei noastre ajunsese sã fie „rapidist".
îmi aduc aminte cã 1-am întîlnit prima datã în 1997, la o receptie datã în onoarea încheierii mandatului ambasadorului american de atunci, Alfred Moses, cînd am avut prilejul sã mã conving de umorul si prezenta de
226
MANDATUL MEU
spirit a lui Christopher Crabbie. Mã aflam la masã cu Alfred Moses, iar Christopher Crabbie se întretinea la o altã masã cu niste ambasadori. Subiectul discutiei noastre era inventarierea celor sapte minuni ale lumii. Se vorbea si se rîdea mult. Dar a saptea minune nu mai apãrea. Alfred Moses, amintindu-si cã Crabbie este istoric, 1-a chemat la masa lui pe ambasadorul britanic. Dar felul în care 1-a chemat depãsea cadrul protocolar al relatiei dintre doi ambasadori. A întins mîna spre el, 1-a strigat si 1-a chemat cu degetul arãtãtor, asa cum un pãrinte îsi cheamã autoritar un copil ce face o poznã. Un gest autoritar, vãdind o superioritate simulatã, ca între doi prieteni ce se stiau de mult. Crabbie a avut o prezentã de spirit de zile mari. La gestul aproape mustrãtor de autoritar al lui Moses, Crabbie a intrat în joc: si-a plecat spinarea precum un serv indian, si-a încovoiat cu umilintã grumazul, privirea si-a lãsat-o în podea si, cu genunchii flectati pînã aproape de pãmînt si cu mîinile împreunate în fatã a semn de îndurare, ambasadorul britanic s-a apropiat de masa „stãpînului" american. S-a oprit lîngã masa noastrã, a dat din cap cu umilintã si a spus: „Yes, sir!" Moses s-a amuzat teribil, iar eu am început de atunci sã-1 îndrãgesc. Altã datã, iesind de la un simpozion de la Athenee Palace, m-am întîlnit cu el pur si simplu pe trotuarul din fata hotelului. Fãrã multã vorbã 1-am invitat pe loc sã mergem la Bordeaux la meciul de fotbal al României cu Anglia de la Cupa Mondialã. Tot pe loc ambasadorul a încuviintat, si am plecat direct, fãrã nici o oprire la ambasadã, direct la Otopeni si de aici la Bordeaux.
Un alt ambasador de înalt nivel a fost Valeri Keneai-kin, ambasadorul Federatiei Ruse, un om cultivat si
227

deschis. Vorbitor al mai multor limbi, chiar si al unui dialect african, Valeri Keneaikin a fost o solutie diplomaticã extraordinarã pentru Rusia, iar dacã toti ambasadorii rusi din Europa ar fi ca el, Rusia ar cuceri diplomatic întregul continent. El s-a ocupat de organizarea vizitei mele la Moscova. Din pãcate pentru tarã, în urma demiterii mele, nu am putut sã realizez nimic din ceea ce am stabilit la Moscova.
Cu ambasadorul SUA m-am înteles de minune. Discutam aproape sãptãmânal cu James Carew Rosapepe. Avînd o înfãtisare care putea deruta pe multi, Rosapepe era un om care stia ce vrea: stia sã reprezinte interesele SUA. Activ si tenace, dar fãrã o morgã la a cãrei vedere sã te gîndesti cã ai în fatã un diplomat al unei mari puteri, Rosapepe a avut o contributie esentialã în promovarea intereselor economice americane în România. A pãtruns în multe medii sociale si financiare din România si a cãlãtorit prin România « nimeni altul.
Nu pot sã închei rîndurile despre ambasadorii pe care i-am simtit aproape fãrã a aminti de ambasadorul Frantei, Pierre Menat. în timpul mandatului sãu, Franta a devenit principalul investitor strãin în România. A reusit, nu fãrã eforturi, sã învete româna, semn limpede al atasamentului sãu pentru aceastã tarã. Cum nu pot sã nu-mi amintesc de ambasadorul Italiei, doamna Anna Blefari, care a fãcut în functia pe care a avut-o mai mult decît trei bãrbati, depãsind cu mult prestatia predecesorilor ei masculini italieni. Ambasadorul Turciei, Volkan Boskir, un om exceptional, este cel cãruia i se datoreazã în mare parte organizarea vizitei mele oficiale în Turcia. Cu toti acesti oameni am pãstrat legãtura si dupã ce am fost demis. Nu este cazul
228
MANDATUL MEU
sã dau glas pãrerii pe care au avut-o acesti diplomati despre ce s-a întîmplat pe 13 decembrie 1999.
Integrarea europeanã, în 1999, în vederea pregãtirii Conferintei de la Helsinki, a venit în România Giinther Verheugen, comisarul pentru Integrare Europeanã ce rãspundea de România. Discutia cu el mi-o amintesc foarte bine, cãci lui i-am spus lucruri ce meritã a fi retinute de orice occidental care vine în România. stiam cã Comisia de la Bruxelles era nemultumitã de eforturile României de a intra în faza de preacces a negocierilor. Ca sã vedeti unde ne aflam, nici mãcar în stadiul discutiilor de preacces nu ne aflam! Autoritãtile de la Bruxelles nu mai stiau ce sã creadã în privinta guvernelor din România, în timp ce în tãrile din jurul României schimbarea guvernelor nu afecta procesul de integrare în structurile europene, în România fiecare guvern o lua de la început, decretînd cã cel de dinainte nu fãcuse nimic. Asta stia si Verheugen, cã fiecare nou guvern român dãdea vina pe cel precedent. Verheugen mi-a spus atunci cã imaturitatea clasei politice românesti are nevoie de lectia Bulgariei, o prãbusire financiarã urmatã de o monitorizare directã a politicii financiare de cãtre o institutie internationalã. Doar asa, poate, românilor le veneau mintile la cap. I-am spus cã nu cred cã o asemenea lectie ne-ar fi de mare folos, deoarece românii sînt imprevizibili si versatili. I-am cerut sã aibã în vedere cã, dacã Occidentul exercitã presiuni asupra României, va avea surprize, cãci aici lucrurile au alt ritm, iar oamenii au altã mentalitate. De pildã, românii sînt foarte buni negociatori, stiu sã prindã ocaziile si sã se foloseascã de ele, apoi sînt dispusi la compromisuri, asa cã pînã la urmã negocierile cul-
229

mineazã întotdeauna cu un acord. Dar marea problemã începe abia acum, dupã încheierea acordului, cînd se pune problema punerii lui în practicã. Noi nu sîn-tem nemti, încheiem întelegeri, dar ne tinem foarte greu de ele. Asa cã autoritãtile de la Bruxelles trebuie sã tinã seama de acest lucru. Primul e cã aici timpul curge diferit în comparatie cu cel din Apus, el curge mai încet, dar asta nu înseamnã cã România nu stie sã ardã etapele atunci cînd vrea. Românii sînt capabili sã atingã repede praguri ce pãreau imposibil de atins, pentru ca apoi sã alunece într-o amortealã totalã. Aici timpul are încetiniri dese si accelerãri rare, asta trebuie sã înteleagã occidentalii. Dacã stiu sã ia românii asa cum sînt, atunci va fi bine pentru ambele pãrti. Dar exercitarea de presiuni asupra românilor nu ar duce la nimic. Aici democratia si reforma capãtã un specific national, asa cum capãtã orice institutie occidentalã pãtrunsã de curînd aici. Orice institutie apuseanã, de cum îsi introduce formele aici, va cãpãta un iz românesc. Formele sînt occidentale, dar fondul e altul, unul balcanic. Dacã occidentalii înteleg asta, atunci România va merge înainte si occidentalii vor fi multumiti. I-am propus arunci, pentru a rezolva aceastã problemã, înfiintarea unei comisii mixte România-Uniunea Europeanã care sã coordoneze si sã monitorizeze direct procesul de integrare si i-am propus ca aceastã comisie sã poarte numele lui. Si astfel s-a înfiintat comisia Ver-heugen în noiembrie 1999. Peste o lunã am fost demis, iar ce s-a întîmplat cu ea mai departe nu e rãspunderea mea. stiu cã a functionat pasiv în timpul urmãtorului premier. Vorba lui Verheugen se adeverea. Fiecare nou guvern român abandoneazã toate proiectele celui anterior.
230
MANDATUL MEU
FMI si Banca Mondialã. Orice guvern al României trebuie sã stie cã riscul la care se expune o tarã respec-tînd un acord cu FMI este mai mic decît cel la care s-ar expune dacã nu ar încheia acordul. România nu poate singurã sã clãdeascã democratia, fiind sãracã. Numai cã beneficiile rezultate din acordurile încheiate cu aceste institutii sînt pe termen mediu si lung, iar în România fiecare guvern vrea sã facã în patru ani totul, stergînd tot ce a fãcut cel precedent.
Eu am încheiat un acord cu FMI în conditiile în care un altul nu se mai încheiase din 1995. Specialistii acestei institutii avuseserã în sfîrsit de-a face cu o echipã de negociatori români care stiau ce vor si mai cu seamã stiau sã-si respecte obligatiile, îmi amintesc ce mi-a spus odatã Thomsen, reprezentantul FMI în România: „Eu nu pot trece de o parte si de alta a mesei pentru a negocia cu mine însumi!" Se referea la incapacitatea echipelor anterioare de negociatori români de a se decide în privinta unei variante de acord. Cît am fost prim-ministru, toate clauzele decurgînd din acordul cu FMI au fost respectate. Si asta în ciuda presiunilor sindicale. Singura exceptie a fost mãrirea cu 60-70% a salariilor cadrelor militare, mãsurã pe care am luat-o în ciuda opozitiei FMI. Ca sã obtin totusi consimtãmîntul lor, am discutat cu Stanley Fisher, economistul sef de la FMI. I-am explicat cã e o chestiune importantã, cãci starea de spirit e gravã si oricînd se poate naste o revoltã în armatã, si cã aceastã mãrire de salarii nu va afecta deficitul bugetar prevãzut m acel an la 2,7%. I-am spus atunci lui Fisher: „Noroc cã armata românã nu are o traditie pucistã ca în statele sud-americane, altfel am fi asistat la evenimente aprinse." Ca de obicei, memorandumul cu FMI a fost criticat de specialistii
231

opozitiei, acestia declarând cã acordul a fost negociat „în genunchi". Le-am dat replica necesarã atunci. Acum le pot spune acelorasi specialisti cã dacã acel acord a fost negociat în genunchi, memorandumul semnat de PDSR cu FMI a fost negociat cu bãrbia în tãrînã. Cu Banca Mondialã am avut relatii excelente. Cu asistenta expertilor ei, am reusit restructurarea sectorului petrolier, încheierea acordului PSAL l si RICOP, care se aflã de altfel la baza politicii guvernului de dupã 2000.
DEMITEREA MEA
Motivele care au copt decizia lui Constantinescu de a mã înlãtura le-am înfãtisat deja. Mai întîi a fost dorinta lui de a da o „loviturã de imagine". Sfãtuitorii lui într-ale sondajelor îi atrãseserã atentia cã credibilitatea lui scãzuse drastic si iremediabil, în consecintã cãuta o solutie de îmbunãtãtire a propriei imagini. Cã asa a fost o dovedeste discutia avutã la sfîrsitul lui octombrie 1999 cu Alin Teodorescu, directorul IMAS. Teodorescu 1-a informat cã Verheugen a anuntat cã România nu va fi acceptatã sã înceapã discutiile de aderare deoarece nu existã încã o strategie a guvernului de aderare la structurile europene si nu a fost elaborat încã un program destinat copiilor abandonati. (Afirmatia era falsã, cãci strategia guvernului si programul destinat copiilor abandonati aveau sã fie prezentate o lunã mai tîrziu la Bruxelles.) „Ce trebuie sã fac eu? Cum stau în sondaje?" Teodorescu si-a scos graficele si carnetele, i le-a prezentat si i-a spus: „Domnule presedinte, aceasta este evolutia dumneavoastrã. Observati cã aveti un punctaj mai ridicat prin 1997 si apoi în ianuarie 1999." „Adicã?" „O datã dupã Madrid, cînd 1-ati demis pe Ciorbea, si a doua oarã dupã Cozia, cînd v-a tras dupã el Radu Vasile. De altfel, vedeti cã sînteti tot timpul sub el..." „Ce solutie am?" „Sã mergeti împreunã, sã eliminati orice tensiune si sã formati un tandem care sã-i
233                                 -

tragã dupã el pe tãrãnisti. Amîndoi îi reprezentati!" „Eu nu îi reprezint! Radu Vasile îi reprezintã. si cu el nu pot face nici un tandem." Presedintele a tãcut o vreme si apoi 1-a întrebat pe Teodorescu: „Dacã îl schimb?" „îl schimbati, dar pe cine puneti?" „Sârbu?" „E o glumã, cred. Schimbati pe unul care la minim are 25% credibilitate cu unul care nu reprezintã nimic!" „Du-du lonescu?" „Nu o sã puneti prim-ministru pe unul care vine la minister în adidasi si blugi! Nu aveti pe cine. în plus, tot timpul ati fost sub procentajul Conventiei, ea v-a tras în sus! Nu aveti altã solutie decît tot cu Radu Vasile!" „Nu, domnule", s-a burzuluit Con-stantinescu, „mie îmi trebuie o loviturã de imagine!" Asadar la sfîrsitul lunii octombrie 1999, presedintele luase decizia de a mãsdemite. Mai rãmãsese sã cadã de acord cu liderii coalitiei, în special cu Roman si Stoica, în doilea rînd, era frica lui Constantinescu cã voi candida în 2000 la presedintia statului, însusi Dudu lonescu, într-o convorbire privatã, mi-a sugerat cã nu e bine ca gîndul meu sã se îndrepte atît de sus, fiindcã, îmi spunea el, în 2000 tot Constantinescu avea sã fie candidatul Conventiei la functia de presedinte, ceea ce însemna cã trebuia sã mai astept pînã în 2004.1-am cerut atunci lui Dudu lonescu sã înteleagã cã nu am nici cea mai micã intentie sã candidez la o asemenea functie, si i-am cerut sã transmitã lucrul acesta cui crede el de cuviintã, lui Constantinescu, Galbeni sau oricui altcuiva din oficina politicã a PNtCD-ului. Gîndul meu nu cãtre presedintia statului se îndrepta, ci cãtre cea a partidului. si totusi Constantinescu se temea în sinea lui cã îi voi lua locul, deoarece sondajele îmi dãdeau mie cîstig de cauzã. Cine nu s-a miscat în straturile acelea rarefiate ale puterii nu poate întelege cîtã teamã si
234
r
DEMITEREA MEA
cîte bãnuieli se pot isca în sufletul unui politician ajuns într-un rang înalt. Ajungi sã-ti bãnuiesti pînã si pe cei mai apropiati oameni, ajungi sã simti cum neîncrederea te macinã si cã, oricît de des ti-ai repeta cã totul e rodul imaginatiei si panicii tale, totusi un gînd stãruitor si insidios ti se strecoarã în minte: „si dacã totusi cutare vrea sã mã detroneze?"
în al treilea rînd, întîlnirile mele cu Iliescu si cele cîte-va declaratii pe care le fãcusem în presã în legãturã cu Constantinescu, toate dînd apã la moarã bãnuielilor presedintelui statului. Acesta intuia cã în mine nu poate afla nici supusenia lui Diaconescu si nici servilismul unui Radu Sârbu. Nu eram maleabil, nu eram asa cum dorise el sã fie un premier în relatiile cu presedintele: un fel de om de casã fãrã opinie personalã, în al patrulea rînd, uneltirile grupului Galbeni-Opris. Constantinescu s-a folosit de acest grup ca sã-si atingã scopul, desi pãrerea lui despre tãrãnisti era deplorabilã. Aceste patru motive au creat încetul cu încetul conditia pri elnicã hotãrîrii demiterii mele.
în tot mandatul meu, cel care s-a strãduit din rãsputeri sã fie un mijlocitor si un împãciuitor între mine si Constantinescu a fost Costin Georgescu. Mã sfãtuia sã refac legãtura cu Constantinescu, sã încercãm amîn-doi sã comunicãm iarãsi. Dar prin martie-aprilie 1999, nu am mai putut rezista stilului impus de Constantinescu. Discutiile dintre noi doi începeau invariabil cu o autoprezentare generalã a activitãtii lui în planul politicii externe, de parcã n-as fi stiut de ea si fãrã ca el sã-mi spunã, si apoi urmau cereri concrete în domeniul privatizãrii, îmi cerea pur si simplu sã intervin în cutare sau cutare licitatie spre a da cîstig de cauzã fir-rnei de care era interesat presedintele. O datã a avut
235

o astfel de interventie pentru serviciul de cadastru, cînd i-am replicat: „De ce nu îl sunati pe Stoica, deoarece seful cadastrului si al institutiilor de informaticã este liberal." Mi-a rãspuns cu o fermitate mîndrã: „Eu vorbesc numai cu premierul!" De atunci s-a orientat spre Radu Sârbu, care îl servea direct si prompt, fãrã a-mi cere pãrerea.
A intervenit infarctul, într-o zi de vineri, într-una din acele zile cînd norocul pare sã pãrãseascã fãrã întoarcere lumea si cînd parcã toate ursitoarele îsi întorc fata de la tine. în acele zile, cînd am fost la un pas de moarte, si spun asta fãrã nici o urmã de patetism, mi-am dat seama de mreaja de uneltiri pe care Constantinescu le tesea în jurul meu. La primele douã minute de la aflarea stirii, Constantinescu a sunat la sediul PNtCD ce-rînd înlocuirea mea. Asta nu 1-a împiedicat sã mã viziteze de douã ori la Elias, întrebîndu-mã de sãnãtate. Gest de mare dibãcie politicã, trebuie sã recunosc. Chiar în timpul acelor zile cînd eu am fost la un pas de moarte si cînd el mã vizita la spital, chiar atunci cãuta sã-1 convingã pe Diaconescu cã Valeriu Stoica e cel mai potrivit ca premier, încercînd totodatã sã speculeze articolul din Constitutie care vorbeste de indisponibilitatea prim-ministrului. Pur si simplu presedintele avea de gînd sã mã declare incapabil de a-mi exercita atributiile de prim-ministru, situatie în care desemnarea unui nou premier avea o motivatie constitutionalã. Dar ce îndreptãtire constitutionalã putea sã mai aibã un presedinte care îsi începuse mandatul încâlcind din start constitutia, atunci cînd îl numise premier pe un om care detinea functia publicã de primar? Mai mult, ce temei legal putea sã mai invoce un presedinte care acceptase ca Ciorbea sã fie premier fãrã
236
DEMITEREA MEA
a-si da demisia din functia de primar? Cînd mã gîn-desc cã omul acesta a repetat de atitea ori în discursurile lui cã presedintele statului e garantul Constitutiei si cã rolul Constitutiei e acela de a înlãtura arbitrarul din viata politicã, cînd mi-aduc aminte cã a jurat sã vegheze la respectarea riguroasã a legii în România, mã întreb dacã n-am trãit un vis urît vãzînd cã acelasi om a încãlcat fãrã scrupule de douã ori Constitutia, o datã la numirea lui Ciorbea, a doua oarã la demiterea mea. Iar în zilele urmãtoare infarctului meu, s-a strãduit în van sã pãcãleascã aceeasi Constitutie pentru a mã înlocui. N-a reusit, consilierii mei dovedindu-i cu legea de functionare a guvernului pe masã cã termenul de „indisponibilitate" avea o semnificatie ce nu se potrivea stãrii în care mã aflam eu. în al doilea rînd, n-a reusit pentru cã tãrãnistii, oricît de dezbinati ar fi fost si oricît de porniti împotriva mea, nu puteau accepta un liberal ca premier.
Iesind din spital am aflat de încercãrile lui Con-stantinescu de a mã schimba pe motiv de boalã inva-lidantã. Din acea clipã, în sinea mea, nu 1-am mai iertat, cãci era uimitoare grija cu care mã întreba de sãnãtate si zelul concomitent cu care se strãduia sã mã mazileascã. Dupã infarctul meu m-am întîlnit cu el doar în împrejurãrile inevitabile, care tineau de obligatiile functiei pe care o aveam fiecare din noi, de exemplu la CSAT sau cînd trebuia sã fiu la Cotroceni cu prilejul vizitelor unor demnitari strãini, în rest, de atunci, între noi s-a rupt orice comunicare. De altminteri îi spusesem: „Domnule presedinte, dupã ora 11 seara nu mã mai sunati decît dacã România intrã a doua zi în rãzboi!" Nu a înteles, continuînd sã mã sune noaptea ca sã-mi spunã cã mîine va veni cutare si cã
237

mã roagã sã-1 primesc si tot asa. Le-am interzis celor din jurul meu sã-mi mai dea legãtura cu Constantinescu cînd acesta mã suna dupã 11 seara, în atmosfera asta de necomunicare cu presedintele au înflorit intrigile si bîrfele. Vãzînd cã eu îl evit, el însusi s-a retras într-o încãpãtînare mutã. Nici unul din noi nu a putut face pasul deschiderii sincere cãtre celãlalt, în vara lui 1999 am declarat cã voi candida la functia de presedinte al partidului. Toti tãrãnistii s-au repezit la Cotroceni sã i se plîngã lui Constantinescu cã Radu Vasile vrea sã confiste partidul si cã urmãtorul pas era, fireste, candidatura la presedintia tãrii. Simteam cum în jurul meu fruntile se întunecã si gîndurile, lipsite de calea expresiei verbale, se ascund undeva îndãrãtul unor chipuri ce mimau nepãsarea. Devenisem pentru Constantinescu, Galbeni si Opris dusmanul ce trebuie musai sã fie mazilit din functia de prim-ministru. Doar asa puteam fi stãvilit în ambitiile mele. Rupînd relatiile cu Constantinescu, m-am dispensat treptat de toti consilierii ce-mi fuseserã strecurati în preajmã de la Cotroceni. Din 15 consilieri am rãmas pînã la urmã cu cîtiva, cei apropiati mie.
Asadar, în vara lui 1999, stiind cã nu pot sã capãt sprijinul partidului decît preluînd conducerea, mi-am declarat intentia de a deveni presedintele partidului. Renuntasem la toate functiile din partid, la cea de purtãtor de cuvînt al PNTCD, pe care o detinusem cinci ani, si la cea de secretar general al partidului. Pe cea din-tîi o preluase intrigantul de serviciu al partidului, Re-mus Opris, iar pe cealaltã i-o transferasem în timpul mandatului de premier lui Dudu lonescu. In vara aceea, aflîndu-mã în vacantã pe litoral, m-am hotãrît sã-i cer expres lui Diaconescu sã aleagã între mine si coteria
238
DEMITEREA MEA
condusã de gnomul Galbeni si de paingul Opris. si el se afla pe litoral, iar vilele noastre erau despãrtite doar de un gard verde. Asa cã într-o zi, însotit de cîinele meu lup, am trecut gardul verde si am sunat la usa vilei lui Diaconescu. Eram hotãrît sã-1 facã sã aleagã. Ori îi striveste pe cei din grupul Galbeni-Dudu lonescu-Opris, ori renuntã la mine. Am fost primit de doamna Diaconescu, care mi-a oferit, cu tactul ei de amfitrioanã grijulie, cozonac si prãjituri. A coborît curînd si Diaconescu. Si cînd 1-am vãzut, oarecum gîrbovit si neajutorat la trup, mi s-a pãrut dintr-o datã cã am în fatã un vîrsmic ce avea nevoie de îngrijire, un bãtrînel de la care nu te puteai astepta la nimic rãu, asa de plãpînd si neputincios pãrea. Cum ar fi putut un asemenea bã-trîn sã aibã intentii rele cu mine? si cum de putuse mie sã-mi treacã prin cap cã acel bãtrîn la care tineam putea sã-mi vrea mie rãul? Da, tineam la el, cum si el tinuse odatã la mine. si în clipa aceea, m-am clãtinat în hotãrîrea mea, toate s;îndurile mele s-au risipit, intentia mea s-a spulberat. „Domnule presedinte, stiti cã mi-am declarat candidatura la presedintia PNtCD-ului, si stiti de asemenea reactiile coteriei lui Galbeni. Spu-neti-mi dacã aveti ceva împotrivã si mai spuneti-mi ce-i de fãcut cu coteria lor." Diaconescu pãrea nevolnic, dar nu era. Avea elementara viclenie a unui politician care învãtase arta disimulãrii, stiind prea bine sã vorbeascã despre orice altceva, dar nu despre adevãrul pe care îl avea în minte. „Radule, ce mi-ai fãcut? De ce a trebuit sã faci o asemenea declaratie? Pãi eu aranjasem tot, mã retrãgeam firesc si tu veneai si mai firesc în locul meu. Dar asa ai tulburat apele. Au venit înnebuniti la mine Galbeni, Opris si Dudu lonescu, ca sã-mi spunã cã Radu Vasile vrea sã mã rãstoarne pe mine si apoi
239

si pe ei. Am încercat sã-i linistesc si am reusit. Nu mai fi asa de pornit pe ei, ai rãbdare, lucrurile se vor rezolva de la sine. Hai linisteste-te si tu si totul o sã fie bine." Iar eu, într-un moment de slãbiciune, am cedat, neinsistînd. In fata acelui bãtrîn de 80 de ani, decizia pe care o aveam în minte cu cîteva minute mai devreme, de a-1 pune în fata alegerii „ori eu, ori ei", s-a spulberat. O gresealã fatalã, o gresealã de sentimentalism omenesc, o gresealã care în politicã nu se iartã. Dacã atunci as fi insistat, as fi avut cîstig de cauzã, iar oficina gnomului Galbeni ar fi fost desfiintatã. Dar nu am insistat, am sovãit, si nu i-am lãsat sã moarã pe colegii mei de partid, iar ei, dupã cîteva luni, nu m-au mai lãsat sã trãiesc, în politicã existã douã feluri de greseli: cele din care poti race cu duiumul, pentru cã trec fãrã sã lase urme, si cele din care e îndeajuns sã faci una pentru a fi terminat. Eu am fãcut arunci o astfel de gresealã. Dar ce e straniu e cã hotarul care le desparte pe primele de cele secunde e momentul în care le faci. Momentul, el e cel care hotãrãste cît de gravã sau de benignã e greseala. Si în acel moment eu mi-am jucat viitorul. Am ratat momentul, si o datã cu el viitorul de prim-ministru. L-am avut atunci în mînã pe Diacones-cu, eram numai noi doi, puteam sã-i smulg decizia de a-i exclude pe Galbeni & Co., si atunci manevrele lui Constantinescu ar fi fost sortite esecului. Cãci fãrã gruparea lui Galbeni, apele în partid ar fi fost calme, curgînd în sensul meu. Cu Ciumara si Spineanu mã întelegeam eu, pe Muresan si Sârbu îi înlãturam repede din guvern, dar cu sicofantii aceia nu mai era nici o cale de întelegere. stiam cã dragostea nebunã, suferindã si nostalgicã a coteriei gnomului Galbeni pentru Ciorbea era pîrghia de care se folosea Constanti-
240
DEMITEREA MEA
nescu spre a-1 face pe Diaconescu sã joace cum îi cînta el, si stiam cã aceastã pîrghie trebuie retezatã. Dar Diaconescu a fost atunci mai abil decît mine, mi s-a strecurat printre degete eschivîndu-se, iar eu m-am lãsat furat de o înduiosare fugarã pentru un om aflat la vîr-sta senectutii. Jos pãlãria, domnule Diaconescu, atunci, în acel moment crucial din vila de protocol de la Nep-tun, ati fost mai bun decît mine!
Diaconescu, spre deosebire de Coposu si Ratiu, era muntean. Avea chiar un umor negru de bunã calitate. Nu avea usurinta exprimãrii, dar avea o sagacitate si o smecherie constitutionalã în sensul bun al cuvîntu-lui. Fãcea glume percutante si neasteptate, stia sã lãmureascã o situatie prezentã folosind exemple din trecut. Am tinut la omul acesta si tin încã. Am trecut prin prea multe împreunã pentru a nu fi cãpãtat o slãbiciune fatã de el, o slãbiciune ce m-a costat mult. îmi amintesc cã în 1997, imediat dupã vizita lui Clinton în România, comentam în BCCC mesajul lui Clinton, un mesaj ce putea fi rezumat cu cuvintele: „tineti-o tot asa, sînteti pe drumul cel bun!" Diaconescu a replicat cu umor: „Asta îmi aminteste de un scheci pe care 1-am vãzut, tînãr fiind, la teatrul Cãrãbus, în scheciul acela doi prieteni se întâlneau întrebîndu-se reciproc de sãnãtate. «Ei, cum o duci?» «Bine», rãspundea celãlalt, «lucrez, am un salariu bun, mi-am luat casã, nevasta e sãnãtoasã si am doi copii, dintre care unul e pe drum». «Bravo!» rãspunde celãlalt. «Bravo pe dracu, cã la ora trei îl îngroapã!» Asa si cu România, toti ne spun cã sîntem pe drum, pe drumul cel bun, dar mai e putin si ne îngroapã!" Comentariul acesta cinic al lui Diaconescu, dînd glas unei stãri de spirit pe care o aveam cu totii în privinta refuzului americanilor de a ne primi în NATO la Madrid, caracterizeazã foarte bine umoarea
241

lui Diaconescu. Diaconescu avea în vine arta concilierii era un împãciuitor din nãscare, înseninînd fruntile atunci cînd atmosfera psihicã era apãsãtoare. Multe momente grele din BCCC au fost depãsite în acei ani gratie umorului negru, prompt si eficient, al lui Diaconescu. Tot în 1997, cînd tãrãnistii începuserã deja sã se rãzboiascã în presã, chiar eu fãcînd declaratii critice la adresa guvernului Ciorbea, s-a decis în BCCC ca cine mai face asemenea declaratii sã fie sanctionat pe linie de partid. Ciumara, ministrul Finantelor, m-a tintit imediat: „Uitati, Radu Vasile a dat un interviu în care 1-a criticat pe Ciorbea pe motiv cã mãsura disponibilizãrii minerilor din Valea Jiului e o idiotenie. Pe el nu-1 sanctioneazã nimeni?" Era o atmosferã încãrcatã în încãpere, oricînd puteau sã tîsneascã între noi replicile dure. însã remarca lui Diaconescu, calmînd imediat atmosfera, a fost plinã de haz: „Asa-i cu ãstia mari, nu are cine sã-i sanctioneze. Rusii sînt în Cecenia, americanii intrã în Irak si nimeni nu-i sanctioneazã," Privirile s-au înviorat brusc, cãci în bine jucata resemnare a presedintelui se ascundea exact doza de ironie necesarã dezamorsãrii unui conflict. Fireste cã puteam fi sanctionat, dar felul mucalit, mustind de un umor cinic si nãbãdãios, a linistit dintr-o datã apele. Fãrã aceastã interventie, spiritele fiind încinse, între mine si Ciumara se putea isca o altercatie. Dar asa, eu însumi domolit, m-am pomenit spunîndu-i lui Ciumara: „Mãi, Ciumara, las-o, mãi, baltã... Uite, promit cã nu-ti mai atac guvernul din care faci parte, dar cu o conditie, nu-mi mai spune Radu Vasile, spune-mi, simplu, Rã-ducu, si-atunci te voi vorbi numai de bine!"
Ce rost mai pot avea astãzi asemenea amintiri? Pentru mine, unul singur: sã-mi aminteascã faptul ca,
242
DEMITEREA MEA
din cauza febletei mele pentru acest om, am plãtit cu vîrf si îndesat în plan politic.
în toamna acelui an, primeam tot mai des de stire cã cei care îmi tes planul demiterii se apropie de faza finalã. Stoica a tinut odatã sã-mi atragã atentia: „Radule, ai grijã cã tãrãnistii tãi te sapã, iar noi nu putem face nimic!" stiam asta, dar ruptura din sînul PNtCD-ului era asa de adîncã încît nici o punte de legãturã nu se mai putea gãsi. Constantinescu începuse la rîndul lui sã tatoneze terenul în cursul unor negocieri în stil propriu, la ceas de noapte si în negura cotloanelor de la Cotroceni. Aflasem cã se poartã discutii între presedintele statului si liderii partidelor din arcul guvernamental, Diaconescu si Petre Roman. Senatorul liberal Radu F. Alexandru mi-a pomenit atunci de o scrisoare a lui Petre Roman cãtre Constantinescu în care îi sugerea înlocuirea mea. L-am întrebat direct pe Petre Roman si a negat. Nici pînã astãzi nu stiu dacã o asemenea scrisoare a existat, cãci nici un lider al PD-ului nu mi-a confirmat existenta ei, nici Bãsescu, nici Ber-ceanu, nici Babiuc.
Cu sau fãrã aceastã scrisoare, plasa se strîngea. Pe 10 octombrie, de ziua mea, toti liderii politici au venit sã mã felicite. Inclusiv Constantinescu. Da, omul învãtase foarte mult în ultima vreme, reusise sã-si încropeascã un chip cu nenumãrate mãsti, iar atunci a afisat-o pe cea a presedintelui amabil cãruia îi face mare plãcere sã-si felicite premierul, o plãcere cu atît mai mare cu cît gîndul de a mã rãsturna, oricum si prin orice mijloace, i se cuibãrise temeinic în minte, îsi felicita un prim-ministru cu care încetase de mult sã mai comunice, si o fãcea cu voluptatea celui care stia cã acea felicitare avea sã fie si ultima. Omul acesta avea o grijã
l                                     243

obsesivã de a strînge indicii incriminatoare în legãturã cu mine. Cînd de pildã am fost la Cluj la Corpul IV al Armatei Române, unde m-am întîlnit cu toti ofiterii de rang înalt din tarã, ascultîndu-le doleantele si nemultumirile legate de salarizarea cadrelor militare, Con-stantinescu a interpretat acest gest ca pe o tentativã a mea de a tatona perspectiva unui puci militar a cãrui victimã, cine altcineva oare? nu putea fi decît el.
In acea perioadã, aflîndu-mã în vizitã oficialã în Grecia, am stat într-o searã de vorbã cu cîtiva dintre cei care mã însoteau. Din vorbã în vorbã, am ajuns fireste la planurile pe care le urzea presedintele statului în privinta demiterii mele. Era o discutie banalã, una pe care as fi uitat-o de mult dacã nu ar fi fost marcatã de faptul cã cineva din anturajul meu, cred cã Grecea, mi-a spus: „De ce nu încercati cu Alexandru Athanasiu? Renuntati la tãrãnisti si mergeti cu Athanasiu, dumneavoastrã candidati la presedintie din partea lor, iar ei au nevoie de cineva care sã-i scoatã din cvasianonima-tul lor electoral!" „Bunã idee!", îi zic si îl sun imediat pe Athanasiu, care se afla în tarã. Era cam miezul noptii, cred cã 1-am trezit din somn. I-am pomenit de aceastã idee, si negresit 1-am luat prin surprindere, cãci vreme de cinci minute cît am vorbit la telefon nu a fãcut decît sã mã aprobe în întregime. Am încheiat hotãrînd cã vom continua discutia la Bucuresti. A fost o discutie în care parcã fiecare nu credea ce spune celãlalt, dar el a crezut si a tinut minte. Din partea mea aceastã discutie nu a avut nici o continuare. Din partea lui Athanasiu însã, da. Am motive sã cred cã Athanasiu s-a dus la Cotroceni raportîndu-i lui Constantinescu întreaga discutie. Oportunismul politic al lui Athanasiu e aproape fãrã egal, mai ales în ceea ce priveste iscusinta lui
244
r
DEMITEREA MEA
de a cãdea tot timpul în picioare. Venind din PAC si fiind presedinte al unui partid cu un sprijin electoral de 1%, omul acesta a fost ministru, vicepresedinte al Senatului si Dumnezeu stie ce mai vroia sã fie.
în noiembrie 1999 am fost la Bruxelles si am reusit sã-i conving pe comisarii Uniunii Europene ca România sã fie invitatã la negocierile pentru aderare într-un singur val, alãturi de celelalte tãri candidate. Apoi, în decembrie a avut loc vizita în Rusia si întîlnirea cu Putin, începusem sã mã misc prea larg si prea dezinvolt pe harta Europei ca Emil Constantinescu sã mai poatã astepta mult. Fiind eficient pe plan extern, cãpãtasem succes în cel intern. Asa cã presedintele a început sã se precipite. A urmat reuniunea de la Helsinki, cînd invitarea României ca sã înceapã negocierile de aderare a devenit un fapt împlinit. Greseala mea e cã nu m-am dus alãturi de presedinte acolo, lãsîndu-1 doar pe el sã reprezinte România, îmi amintesc cã i-am telefonat: „Mergeti numai dumneavoastrã, domnule presedinte, este bine ca felicitãrile sã le primiti dumneavoastrã. Eu doar mi-am fãcut datoria, si îmi ajunge." Cuvintele acestea frumoase i le-am spus cu sinceritate, dar le-am adresat cui nu trebuie. Oricum, ele veneau prea tîrziu. Greseala a constat în faptul cã prezenta mea acolo ar fi împiedicat întelegerea la care au ajuns la Helsinki Constantinescu împreunã cu cei care 1-au însotit acolo în privinta demiterii mele. Cu aproape o sãptãmînã mai devreme, pe 6 decembrie, chestiunea demiterii mele era deja bãtutã în cuie. în acea zi, aflat la un seminar la Sofia, Remus Opris 1-a anuntat pe colegul lui de delegatie, Alin Teodorescu, cã este chemat urgent la Bucuresti de Constantinescu. „De ce, îl întreabã Alin Teodorescu mirat, România si Bulgaria
'\            245

au fost acceptate, ceea ce se va anunta la Helsinki. Guvernul si-a fãcut datoria!" „Nu mai conteazã, zice Opris. îl schimbãm pe Radu Vasile." „Cine ti-a spus?" „Constantinescu." „Cînd?" „Acum cîteva minute, la telefon." „Du-te si spune-i sã n-o facã, e o prostie!" „Nu se mai poate, Constantinescu a decis cã vrea o loviturã de imagine!" întors în tarã de la Helsinki, Emil Constantinescu a apãrut pe postul televiziunii nationale în seara zilei de 12 decembrie pentru a-1 felicita pe premierul Radu Vasile pentru succesul repurtat de România la Helsinki. Am stiut atunci cã decizia fusese luatã, cãci îi recunosteam stilul, un stil de care probabil era foarte mîndru. în aceeasi searã am fost sunat de Diaconescu, care îmi cerea ca a doua zi dimineata sã fiu la guvern spre a-mi comunica ceva important. Dupã infarct, înnoptam numai la Snagov, avînd nevoie de mediu natural si exercitii fizice pentru a mã întretine fizic. I-am spus lui Diaconescu cã mai devreme de ora 13°° nu pot fi la guvern, asa cã îl astept la ora aceea.
în dimineata zilei de luni 13 decembrie Diaconescu a venit la guvern la ora 11°°, s-a agitat ce s-a agitat pe culoare în asteptarea mea si a plecat. Atît el, în curtea guvernului, cît si Opris, la Camera Deputatilor, au declarat televiziunii cum cã premierul Radu Vasile a refuzat sã-1 primeascã pe presedintele partidului. Am sosit la ora 13°°la guvern. Era o zi noroasã, cu urme de zãpadã pe spatiile verzi. Ajuns la guvern, am fost înstiintat de consilieri cã ministrii tãrãnisti începuserã sã-si depunã demisiile la Cotroceni. Sînt încredintat cã Emil Constantinescu jubileazã si astãzi de mîndrie amintindu-si de cîtã ingeniozitate a putut da dovadã mintea lui de eminentã cenusie atunci cînd a scornit
246
DEMITEREA MEA
aceastã metodã ineditã de a mã mazili. Din pãcate pentru el, o asemenea procedurã nu e prevãzutã de nici un act normativ, cu atît mai putin de Constitutie. Dar un presedinte care încãlcase de la bun început Constitutia, atunci cînd îl desemnase ca premier pe Cior-bea, nu se putea împiedica de un fleac de scrupul moral sau de o piedicã precum Constitutia cînd era vorba sã-1 înlãture pe un alt prim-ministru. Ministrii tãrãnisti si-au depus cu totii demisia la Cotroceni, la Palatul Victoria sosind faxuri cu copiile acestora. Singurul care mi-a înmînat demisia în original a fost Dudu lonescu. „Radule, asta e! îmi pare rãu!" „Nu mi-o lãsa mie, du-o la secretariatul general al guvernului", i-am spus si asa m-am despãrtit de un om despre care crezusem cã e altfel decît Opris. Putin dupã ora 13°°m-a sunat Dia-conescu dîndu-mi un ultimatum: îmi cerea sã-mi dau demisia si sã vin la sediul partidului ca sã dau explicatii în cadrul BCCC-ului. BCCC-ul avea un cvorum de 12 persoane, iar în acea zi se adunaserã doar vreo sase dintre ei: Diaconescu, Galbeni, Opris, Ciumara, Spinea-nu si tepelea. Ceilalti lipseau. I-am spus cã nu vin în fata unui „tribunal al poporului" alcãtuit din sase oameni. La ora 16°° seful de cabinet al lui Constantines-cu a sunat la cabinetul meu anuntînd cã toti ministrii tãrãnisti îsi depuseserã demisia. Nici o vorbã de ministrii liberali sau pedisti. stirea lui Ciuvicã era transparentã în intentia ei de a mã sili sã-mi semnez demisia si sã o trimit spãsit la Cotroceni. îmi dau seama acum cã în toate acele zile am avut o dublã opticã în ceea ce mã priveste. Eram tinta acelei lovituri de palat si totusi mã simteam ca un spectator, trãiam cu senzatia cã tot ce se petrecea acolo cu mine i se întîmpla unei alte persoane, parcã eram martorul din afarã al
247

unei drame la care asistam foarte detasat. Numai asa îmi explic de ce nu am cedat în fata acelor presiuni psihologice. Cãci asta nu a putut prevedea ingeniozitatea presedintelui Constantinescu: în ciuda migalei cu care plãnuise totul împreunã cu maestrul Stoica, exista posibilitatea legalã si constitutionalã ca eu sã nu îmi dau demisia. si nu mi-am dat-o. Si am încercat în acea zi, ca si în cele urmãtoare, sã reactionez la mãsura abuzivã a unui presedinte care îsi fãcuse un obicei din a încãlca Constitutia contracarîndu-1 numai cu metode constitutionale. Fiind la guvern, 1-am chemat pe secretarul general al guvernului Radu Stroe si i-am cerut sã facã formele legale de demitere a ministrilor tãrãnisti, ur-mînd sã numesc în scurt timp noi titulari ai portofoliilor ministeriale. Am primit un refuz franc, de parcã Radu Stroe nu vorbea cu seful lui, ci cu umbra lui. Atunci mi-am dat seama cã Valeriu Stoica era acolo unde trebuia sã fie, de partea învingãtorului. L-am sunat si mi-a confirmat bãnuiala: liberalii se ghidau dupã decizia tãrãnistilor, prezentîndu-si la rîndul lor demisia la Cotroceni. Am decis sã fac ultimul pas pe care îl mai puteam face. I-am sunat pe liderii partidelor de opozitie cerîndu-le pãrerea în privinta completãrii guvernului cu ministri apartinînd partidelor de coalitie. Melescanu a rãspuns afirmativ la aceastã propunere, Iliescu a fost foarte evaziv, iar Athanasiu mi-a spus cã nu îsi va da în nici un caz demisia, dar cã pur si simplu nu stie ce sã facã. Peste putin timp si-a dat demisia si a preluat atributiile de premier interimar! Bela Marko a fost neutru, si pe bunã dreptate. Cu pedistii nu am putut lua legãtura. Aveam sã aflu mai tîrziu cã se izolaserã în biroul lui Petre Roman urmãrind derularea evenimentelor. Totusi nici unul dintre ministrii
248
DEMITEREA MEA
pedisti nu si-a dat demisia, nici mãcar dupã ce mi-am dat-o eu. Mai tîrziu am aflat cã la propunerea Co-troceniului ca ministrii pedisti sã-si dea demisia, Tra-ian Bãsescu a exclamat nervos: „Nici de-al dracului nu-mi dau demisia doar pentru cã asa vrea Constan-tinescu!" Omul acesta, asa impulsiv si slobod la gurã cum este, asa neînfrînat în declaratii si totusi atît de simpatic prin firea lui, omul acesta care se certa în sedintele de guvern cu Valeriu Stoica, pentru ca apoi sã-i spunã candid: „Nea Valericã, nu te supãra, dar nu ai dreptate!", omul acesta a rãmas pentru mine exemplul singular de loialitate adevãratã în materie de politicã româneascã. Nu si-a trãdat premierul pînã la sfîrsit, si, culmea, un premier care nici mãcar nu fãcea parte din partidul lui, si pe deasupra nu 1-a trãdat în-tr-un moment cînd toti îmi întorseserã spatele.
La ora 18°° am fost iar convocat la BCCC. Se strânseserã acolo si alte persoane interesate: ministri tãrãnisti, deputati si senatori. Iar printre ei, ca sã vezi cîtã recunostintã poate încãpea în sufletul unor români, se numãrau oameni pe care îi ajutasem direct, de exemplu constãntenii Jianu si Barde. Toti cei adunati acolo fier-beau de dorinta de a mã vedea demis, toti îl înfierau cu aprindere pe Radu Vasile, aceiasi oameni care, cu 24 de ore înainte, nu îndrãzneau sã deschidã gura în fata mea.
în seara zilei de 13 decembrie am iesit pe postul national si am declarat cã avem de-a face cu o loviturã de fortã, neconstitutionalã si nedemocraticã, o mãsurã abuzivã fãrã temei legah
Peste cîteva ore presedintele a apãrut la televiziune declarînd cã m-a revocat din functie si cã îl numeste ca premier interimar pe Alexandru Athanasiu. Subtilã
'                    249
CURSA PE CONTRASENS
miscare, numai cã eu nu-mi dãdeam demisia. Pur si simplu nu mi-o dãdeam. Ce mijloace constitutionale are un presedinte pentru a-1 convinge pe un premier sã-si dea totusi demisia? Nici unul. Rãmîneau prin urmare celelalte mijloace, cele neconventionale: înduplecarea prin presiune sau cumpãrarea prin oferire de avantaje compensatorii.
Am plecat acasã cu aceeasi senzatie stranie si stãruitoare pe care o avusesem toatã ziua, cã ceea ce trãiesc i se întîmplã altuia si cã eu privesc pasiv, din afarã, ceea mi se întîmplã. Posturile de televiziune îsi îndreptaserã atentia asupra loviturii de palat. Se fãceau declaratii, se exprimau puncte de vedere, se conturau pozitii. Ministrii tãrãnisti demisionari si-au justificat în ochii lumii gestul de a-si da demisia. Ministrul Culturii, Caramitru, a afirmat cã nu poate lucra cu un prim-ministru cãruia nu-i întelege scrisul de mînã, iar ministrul Integrãrii Europene, Herlea, cel care fãcuse figuratie la Consiliul Europei si nu contribuise cu nimic la crearea unui curent de opinie favorabil României la Bruxelles, a declarat cã îl evitam si cã niciodatã nu avusese prilejul sã vorbeascã cu mine.
A doua zi am fost la guvern, începea o nouã zi de muncã pentru un premier fãrã guvern care nu vroia însã sã-si dea demisia. Nu din ambitie, nu pentru cã nu vroiam sã renunt la putere, ci pentru cã doar asa puteam reactiona legal la o loviturã de fortã fãrã bazã legalã. Era dreptul meu legal, iar Constantinescu nu avea ce face. Intrînd în cabinetul meu, am observat cã toate ghiveciurile cu flori pe care le adunasem si le îngrijisem în timpul mandatului dispãruserã. Erau multe si frumoase, si mã simteam bine privindu-le. Disparitia lor m-a durut mai mult decît orice altã presiu-
250
DEMITEREA MEA
ne la care am fost supus în acele zile. Era ca o palmã, ca un gest de evidentã grosolãnie, un fel de profanare a persoanei mele si a preferintelor mele, un fel de desfiintare a mea prin stergerea oricãrei urme pe care o lãsasem în acel cabinet într-un an si sapte luni. Radu Stroe dãduse ordin ca toate florile sã fie scoase dintr-un cabinet în care prim-ministrul constitutional nu mai avea ce cãuta. Am început sã-mi strîng lucrurile, trãind aceeasi senzatie neverosimilã cã nu eu sînt cel care am parte de asa ceva. La ora ll^sînt înstiintat cã BCCC-ul se întrunise din nou în acea dimineatã, hotãrînd demiterea mea din functia de secretar general al PNTCD-ului si excluderea mea din rîndul membrilor de partid. Asadar durase douã zile, duminicã presedintele îsi lãuda premierul, iar acum, marti, nu mai eram nici mãcar un simplu membru al unui partid în care intrasem printre primii. Am pãrãsit definitiv guvernul. Dar demisia nu mi-o dãdusem.
în ziua de 15 decembrie, un grup de parlamentari, în marea lor majoritate cei care participaserã la acea întrunire ce purta în mod impropriu numele de „grupul de la Brasov", au cãutat sã mã convingã sã mã duc la BCCC ca sã îndrept lucrurile si sã ajung la un compromis cu Diaconescu. Am refuzat, nu mai aveam ce sã caut în acel loc. în schimb, am acceptat sã-1 sun pe Diaconescu, despre care, chiar si atunci, credeam în continuare cã fusese doar o pãpusã în mîinile lui Constantinescu. Aveam sã aflu cã nu fusese o pãpusã, ci unul din initiatorii demiterii mele. „Domnule presedinte, vreau sã ajungem la o solutie onorabilã în folosul partidului. Nu înteleg de ce m-ati demis din functia de secretar general si de ce m-ati dat afarã din partid." „Domnule Radu Vasile, putem sã ne întelegem
251

dacã îti dai demisia. Te repunem în functia de secretar general, ba chiar îti oferim si presedintia Senatului, cãci Petre Roman a anuntat cã ti-o cedeazã, trecînd la Ministerul de Externe. Sînteti de acord?" Am încuviintat. I-am cerut lui Diaconescu sã îmi trimitã prin fax o hîrtie cu aceste asigurãri. Mi-a trimis hîrtia, m-am uitat la ea cu privirea pe care o aveau domnitorii români cînd primeau firmanul de mazilire de la Poarta Otomanã, si am scris pe ea: „îmi dau demisia: 1) dacã o persoanã neutrã din partid dã un comunicat la televiziune prin care declarã cã s-a ajuns la o solutie amiabilã între Radu Vasile si PNtCD; 2) dacã pãstrez functia de secretar general; 3) dacã primesc functia de presedinte al Senatului." Am trimis hîrtia si am pri-mit-o înapoi semnatã de Diaconescu. Dar nu dupã mult timp am fost anuntat cã întelegerea a cãzut. Semnãtura lui Diaconescu nu mai conta. De parcã ar fi contat vreodatã! Asa cã nu mi-am dat demisia nici în acea zi. în aceeasi searã, Constantinescu m-a invitat sã negociem la resedinta lui din strada Pangrati. Am refuzat sã intru în casã, multumindu-mã sã vorbesc cu el prin telefon. Mi-a vorbit foarte politicos si calm, chiar cred cã în sinea lui era mîndru cã poate dovedi atîta relaxare interioarã. M-a întrebat chiar ce vreau în schimbul demisiei mele. Mi-a oferit „orice post de ambasador". Am refuzat: „Vã urez succes pe drumul pe care veti merge în continuare, dar nu uitati ce v-am spus atunci pe aleile Cotroceniului, cu ocazia învestirii mele. V-am spus atunci cã eu aduc noroc celor cu care mã întîl-nesc si cã dacã am sã plec de lîngã dumneavoastrã cariera dumneavoastrã se va încheia." si cu asta s-a sfîrsit discutia cu un presedinte care încãlcase de douã ori Constitutia cu doi premieri, pe unul desemnîndu-1, pe altul revocîndu-1.
252
DEMITEREA MEA
în ziua de joi 1-am însãrcinat pe Petricã Peiu sã poarte negocieri cu purtãtorul de cuvînt al presedintiei Rãsvan Popescu în vederea încheierii unei întelegeri la capãtul cãreia sã-mi dau demisia. Nimic din punctele acelei întelegeri nu a fost respectat, cu exceptia unuia, cel legat de demisia mea. în toatã ziua aceea am fost cel mai singur prim-ministru din lume. Telefonul amutise, nimeni nu mã cãuta, nimeni nu vroia sã mã vadã. Eram ca un paria cãzut în dizgratia tuturor. Atunci mi-a fost dat sã cunosc ce înseamnã mintea românului cea de pe urmã, o minte pãtrunsã de dezgust pentru oameni si de silã fatã de politicã. Atunci mi-am pierdut credinta în oameni si am rãmas cu credinta în Dumnezeu.
Vineri, 17 decembrie, la prînz mi-am semnat demisia. I-am înmînat-o lui Petricã Peiu spre a o duce la Cotroceni. Cînd s-a întors de acolo, consilierul meu avea lacrimi în ochi. Nu se obosise nimeni sã-1 întîm-pine, nici mãcar omologul lui prezidential, domnul Ciuvicã. Sosise într-un tîrziu un anume Teleagã, un personaj fãrã importantã în ierarhia Curtii de la Cotroceni. Mã urau prea mult spre a mai face efortul de a mai respecta protocolul. Era vineri, iarãsi vineri, îmi începusem mandatul într-o zi de vineri si îl terminam tot într-o zi de vineri.
Cu ce s-au ales mazilitorii mei? Cu o loviturã de bumerang ce i-a mãturat pe toti. Atunci si-a arãtat PNtCD-ul slãbiciunea cronicã de care suferea: pur si simplu tãrãnistii nu au avut un om de rezervã în clipa în care au acceptat sã fiu revocat de Constantinescu! Esalonul doi al PNtCD-ului, pregãtit anume pentru a intra în luptã la momentul-cheie, pur si simplu nu exista. Mecanismul partidului era uzat, ros pe dinlãuntru
253

de cancerul intrigilor si antipatiilor. Orice partid serios trebuie sã aibã cîteva figuri publice, stiute de multime, si o armatã de oameni nevãzuti care se miscã în spatele celor dintîi pentru a-i sprijini si pentru a le lua la o adicã, în situatii de crizã cum era aceasta, locul. Acesta e esalonul doi, oameni competenti pregãtiti din vreme pentru a pãsi în arena publicã a vietii politice, în realitate, PNtCD-ul nu a avut decît ce se vedea, cîtiva bãtrîni si cîtiva adulti în spatele cãrora nu se afla nimeni. Cînd am „dispãrut" eu, s-au pomenit fãrã om de rezervã. si m-au alungat ca sã obtinã ce? Un guvern condus de Isãrescu? Ce valoare poate avea garnitura de politicieni ai unui partid dacã din rîndul lor nu se poate gãsi mãcar un înlocuitor al premierului? Unde i-a stat capul lui Diaconescu cînd a acceptat ca premier un om fãrã culoare politicã? si oare ce a avut în minte Diaconescu cînd a aflat cã stãpînul lui, Constan-tinescu, nu mai candideazã la presedintie lãsînd descoperitã o Conventie care îl împinsese pe scaunul de presedinte? Ce calcul a putut face Diaconescu cînd a acceptat ca PNtCD-ul sã sustinã pentru prezidentiale un tehnocrat care avea un singur rost, acela de a pregãti alegerile? stia Diaconescu cã Isãrescu acceptase sã fie prim-ministru numai dupã ce primise asigurãri de la Iliescu cã scurta lui aventurã politicã nu îi punea în pericol functia de guvernator al Bãncii Nationale? Cînd m-am întîlnit dupã 2000 cu Diaconescu la Cotroceni, la un dineu oferit de noul presedinte Iliescu, Diaconescu mî-a spus: „Radule, îmi pare rãu pentru tot ce s-a întîmplat. Eu îti pãstrez în continuare o mare apreciere." Era bãtrîn si nevolnic, asa cum fusese si în ziua în care îl vizitasem la vila de protocol din Neptun. Un bãtrîn înduiosãtor si viclean, atîta tot.
254
DEMITEREA MEA
Consecintele înlãturãrii mele de la putere, prezentate într-o formã concisã, aratã astfel: 1) Excluzîndu-mã, tãrãnistii s-au lipsit de singurul om care putea sã mai salveze unitatea si viitorul partidului, dovadã cã în locul meu nu au mai avut pe cine sã punã; 2) accep-tînd ca premier un om fãrã culoare politicã, tãrãnistii au dovedit implicit cã alcãtuiesc un partid fãrã identitate politicã; 3) neavînd identitate politicã, tãrãnistii au dispãrut de pe scena politicã româneascã la alegerile din 2000; 4) gestul lui Constantinescu de a nu mai candida la prezidentialele din 2000 a confirmat adevãrul trist cã în orice relatie de dragoste de tip univoc, în care numai unul dã si altul primeste, cel care pierde pînã la urmã e cel care dã: Constantinescu i-a abandonat pe tãrãnisti dupã ce fãcuse ce vroise cu ei patru ani de zile. Gestul lui Constantinescu nu poate fi iertat politic, el a fost o trãdare cu neputintã de justificat din punct de vedere politic. Nu ai voie sã întorci spatele unei Conventii care te sprijinise sã ajungi presedinte, indiferent de ratiunile umane si morale ce pot fi invocate în sprijinul unui asemenea gest.
Pe scurt, consecintele au fost catastrofale, atît pentru actorii loviturii de palat, cît si pentru scena politicii românesti. Spun asta gîndindu-mã cã PNtCD, dis-pãrînd, a lãsat neacoperitã aripa crestin-democratã a spectrului politic din România. Astãzi nu existã în România nici un partid important a cãrui ideologie sã reprezinte curentul european al crestin-democratiei. Si indiferent cã ne place sau nu, fãrã crestin-democratie nu se poate vorbi de un esichier politic complet în România. Cu timpul, se va ivi un alt partid care sã preia în programul sãu ideile democratiei crestine, dar acela nu va mai fi PNtCD. Acest partid a murit, a murit pen-
255

de cancerul intrigilor si antipatiilor. Orice partid serios trebuie sã aibã cîteva figuri publice, stiute de multime, si o armatã de oameni nevãzuti care se miscã în spatele celor dintîi pentru a-i sprijini si pentru a le lua la o adicã, în situatii de crizã cum era aceasta, locul. Acesta e esalonul doi, oameni competenti pregãtiti din vreme pentru a pãsi în arena publicã a vietii politice, în realitate, PNtCD-ul nu a avut decît ce se vedea, cîtiva bãtrîni si cîtiva adulti în spatele cãrora nu se afla nimeni. Cînd am „dispãrut" eu, s-au pomenit fãrã om de rezervã. si m-au alungat ca sã obtinã ce? Un guvern condus de Isãrescu? Ce valoare poate avea garnitura de politicieni ai unui partid dacã din rîndul lor nu se poate gãsi mãcar un înlocuitor al premierului? Unde i-a stat capul lui Diaconescu cînd a acceptat ca premier un om fãrã culoare politicã? si oare ce a avut în minte Diaconescu cînd a aflat cã stãpînul lui, Constan-tinescu, nu mai candideazã la presedintie lãsînd descoperitã o Conventie care îl împinsese pe scaunul de presedinte? Ce calcul a putut face Diaconescu cînd a acceptat ca PNtCD-ul sã sustinã pentru prezidentiale un tehnocrat care avea un singur rost, acela de a pregãti alegerile? stia Diaconescu cã Isãrescu acceptase sã fie prim-ministru numai dupã ce primise asigurãri de la Iliescu cã scurta lui aventurã politicã nu îi punea în pericol functia de guvernator al Bãncii Nationale? Cînd m-am întîlnit dupã 2000 cu Diaconescu la Cotroceni, la un dineu oferit de noul presedinte Iliescu, Diaconescu mi-a spus: „Radule, îmi pare rãu pentru tot ce s-a întîmplat. Eu îti pãstrez în continuare o mare apreciere." Era bãtrîn si nevolnic, asa cum fusese si în ziua în care îl vizitasem la vila de protocol din Neptun. Un bãtrîn înduiosãtor si viclean, atîta tot.
254
DEMITEREA MEA
Consecintele înlãturãrii mele de la putere, prezentate într-o formã concisã, aratã astfel: 1) Excluzîndu-mã, tãrãnistii s-au lipsit de singurul om care putea sã mai salveze unitatea si viitorul partidului, dovadã cã în locul meu nu au mai avut pe cine sã punã; 2) accep-tînd ca premier un om fãrã culoare politicã, tãrãnistii au dovedit implicit cã alcãtuiesc un partid fãrã identitate politicã; 3) neavînd identitate politicã, tãrãnistii au dispãrut de pe scena politicã româneascã la alegerile din 2000; 4) gestul lui Constantinescu de a nu mai candida la prezidentialele din 2000 a confirmat adevãrul trist cã în orice relatie de dragoste de tip univoc, în care numai unul dã si altul primeste, cel care pierde pînã la urmã e cel care dã: Constantinescu i-a abandonat pe tãrãnisti dupã ce fãcuse ce vroise cu ei patru ani de zile. Gestul lui Constantinescu nu poate fi iertat politic, el a fost o trãdare cu neputintã de justificat din punct de vedere politic. Nu ai voie sã întorci spatele unei Conventii care te sprijinise sã ajungi presedinte, indiferent de ratiunile umane si morale ce pot fi invocate în sprijinul unui asemenea gest.
Pe scurt, consecintele au fost catastrofale, atît pentru actorii loviturii de palat, cît si pentru scena politicii românesti. Spun asta gîndindu-mã cã PNtCD, dis-pãrînd, a lãsat neacoperitã aripa crestin-democratã a spectrului politic din România. Astãzi nu existã în România nici un partid important a cãrui ideologie sã reprezinte curentul european al crestin-democratiei. si indiferent cã ne place sau nu, fãrã crestin-democratie nu se poate vorbi de un esichier politic complet în România. Cu timpul, se va ivi un alt partid care sã preia în programul sãu ideile democratiei crestine, dar acela nu va mai fi PNtCD. Acest partid a murit, a murit pen-
255

tru totdeauna si pe veci, lucrul acesta trebuie sã-1 înteleagã cei care se mai îmbatã cu ideea cã un partid cu traditie ca PNtCD va mai putea juca vreodatã vreun rol în istoria României. Nu, nu va mai juca nici un rol, nici peste trei ani si nici peste zece.
si mai este ceva. Toti, dar absolut toti cei care au jucat un rol în demiterea mea au iesit azi din joc. Grupul tãrãnist Galbeni-Opris, chiar dacã existã, nu mai reprezintã nimic azi si nu va mai reprezenta ceva vreodatã. Diaconescu a ajuns un fel de anexã a acestui grup. Constantinescu a iesit la rîndul lui de pe scena politicã si orice încercare de a reveni va însemna un esec. Chiar si cei care au contribuit indirect la demiterea mea au fost scosi din joc. Petre Roman a obtinut 2,7% din voturi la alegerile prezidentiale din 2000, ceea ce, politiceste vorbind, înseamnã sfîrsitul, iar maestrul Stoica, ultimul pe listã, a pierdut conducerea Partidului Liberal pentru totdeauna.
DUPÃ DEMITERE
De îndatã ce a scãpat de mine, Constantinescu a cãutat, ca de obicei, sã-si impunã favoritul în scaunul de premier: Radu Sârbu. Dar oricît de lipsiti de scrupule erau cei din grupul Galbeni-Opris, o asemenea solutie nu putea fi acceptatã. Radu Sârbu avea o imagine fãrã mãsurã de proastã pînã si în ochii lor. Nimeni nu 1-ar fi sustinut în Parlament. Cum a putut Constantinescu sã aibã în vedere un om a cãrui arghirofilie si patimã pentru afaceri îl contraindica chiar si pentru postul de ministru, darmite pentru cel de premier? Chiar nu si-a dat seama cîtã putreziciune se ascundea sub pielea acestui om? De vreme ce 1-a ales pe el, ori nu îsi dãdea seama, ori semãnau amîndoi. Legea asta de neînfrînt a firii umane, în virtutea cãreia cei care se aseamãnã se adunã, a arãtat în chipul cel mai lãmurit cine este Emil Constantinescu. Cãci e cu neputintã sã-ti treacã prin cap sã pui în scaunul de premier un om ca Sârbu! Dacã totusi a f ãcut-o înseamnã cã afinitatea dintre ei era mult mai adîncã decît s-ar fi putut crede.
Constantinescu nu a fost un bãrbat de stat, si nici mãcar om politic nu a fost. Lipsit de o viziune politicã proprie si neavînd un partid în a cãrui ideologie sã creadã mãcar de ochii lumii, Constantinescu a fost un simplu politician, atîta tot. Singurul partid asupra cãruia a avut o influentã realã, PNtCD, a fost distrus
257
CURSA PE CONTRASENS
în urma acestei influente malefice. Desi a trãit cu convingerea cã este un foarte bun jucãtor din umbrã, trãgînd sforile cu o abilitate atît de discretã încît toti politicienii români o stiau, ba chiar si presa, Constan-tinescu dãdea dovadã de o nesigurantã incredibilã cînd era sã ia decizii, azi spunînd una si peste cîtva timp revenind senin asupra hotãrîrii luate. La început a vrut sã facã figurã de slujbas public onest si modest, decla-rînd de pildã cã va desfiinta SPP-ul. A renuntat repede la o asemenea absurditate, de îndatã ce a început sã sufere de frica de care are parte orice om cu functie, frica pentru propria piele. Apoi i s-a înfipt în cap ideea cã presedintele nu trebuie sã parã a fi mai privilegiat decît cel mai umil cetãtean din tarã, motiv pentru care a dat ordin ca coloana oficialã prezidentialã sã astepte cuminte la semafoarele din Bucuresti, asemenea oricãrui conducãtor auto. A renuntat foarte repede la o asemenea trãsnaie egalitaristã cînd si-a dat seama cã în Bucuresti se pierde timp pretios în trafic si cã, în plus, securitatea lui nu putea fi asiguratã în astfel de conditii, în timpul mineriadei din ianuarie 1999 era hotãrît sã reprime miscarea minerilor prin fortã armatã, decizie ce ar fi fost catastrofalã pentru România. A fost hotãrît sã restructureze serviciile secrete, pentru ca peste patru ani de tergiversãri sã declare cã 1-au învins Structurile, în ultimile luni ale mandatului sãu, Constan-tinescu se izolase în mod voluntar de anturajul lui. Nu se mai lãsa influentat de nimeni, nu-si mai asculta consilierii, nici mãcar pe Zoe Petre. Decizia de a nu mai candida la presedintie a fost gestul unui copil tîfnos care îsi strînge jucãriile si pleacã. A vrut sã lase impresia cã e un intelectual sobru si integru, care stie sã se retragã de la putere atunci cînd trebuie. A vrut sã parã un om de caracter prea adînc scîrbit de masinatiunile

DUPÃ DEMITERE
din politicã spre a mai continua, desi la capitolul ma-sinatiuni nici Petre Roman si nici Valeriu Stoica nu 1-au întrecut, în realitate, a fost un politician rapace care nu a stiut sã se sacrifice pentru formatiunea politicã al cãrei presedinte fusese înainte de 1996. Un dram de loialitate fatã de Conventie dacã ar fi avut, ar fi participat la alegeri cu singurul gînd de a ajuta aceastã formatiune sã treacã pragul electoral. si apoi, miza realã, de importantã nationalã a candidaturii sale, era împiedicarea ascensiunii lui Vãdim Tudor. Dar nu i-a pãsat, imaginea bovaricã pe care o are despre sine cerîndu-i sã joace rolul politicianului ce se retrage dezamãgit. El a fost autorul principal al dezastrului Conventiei de la alegerile din 2000 si pãrintele falimentului PNtCD. Norocul României e cã presedintele s-a întors de unde venise, din neant. Spre deosebire de Iliescu, care va face politicã pînã la sfîrsitul vietii, pentru cã e fãcut pentru asa ceva, Constantinescu stie cã lumea politicii nu e pentru el. Dacã totusi va reveni în politicã, va rãmîne ce a fost de la început, un politician mediocru, un „fost" pe care nimeni nu îl regretã.
Refuzat de tãrãnisti în dorinta de a-1 numi pe Radu Sârbu premier, Constantinescu a cãutat o altã variantã. E nespus de revoltãtor sã vezi cum un presedinte îsi alegea premierul, iar tãrãnistii se multumeau sã zicã da sau nu, ca un sfat al bãtrînilor prea debilitati în substanta lor volitivã pentru a mai putea singuri sã indice pe cineva. Cîtã inertie si pasivitate pentru niste oameni de al cãror nume se legaserã atîtea sperante în 1996! Cînd presedintele i-a convocat la Cotroceni pe liderii partidelor din arcul guvernamental, cei care mai nutreau sperante ascunse cã vor fi premieri au fost Alexandru Athanasiu si Valeriu Stoica. Primul însã era prea sters si inexpresiv pentru o asemenea functie, iar
259

al doilea, fiind liberal, nu era dorit de PNtCD si de PD. si totusi, Valeriu Stoica a trãit atunci speranta nebuneascã si voluptuoasã ca va fi prim-ministru, sperantã pe care o întrezãriserã toti liderii politici, dar cãreia nu i-a dat glas atunci decît Traian Bãsescu. Privindu-1 cu coada ochiului pe seful liberalilor, ministrul Transporturilor a exclamat, cu voce tare si în prezenta tuturor: „Nea Valericã, mata chiar vrei sã fii prim-ministru!" Cu tenul lui nepigmentat, de albinos, Valeriu Stoica, parcã prins cu ocaua micã, s-a înrosit tot, si rosu a rãmas pînã la decizia finalã din acea searã, o decizie care din pãcate pentru el nu-i dãdea cîstig de cauzã. Solutia gãsitã la tanc de Constantinescu a fost Isãrescu. Atunci, la Cotroceni, presedintele Constantinescu 1-a sunat pe Isãrescu si i-a propus functia de prim-ministru. Dar Isãrescu nu si--a dat acordul imediat, ci numai dupã consultãri cu opozitia.
Cu Isãrescu lucrurile s-au petrecut întocmai ca în cazul lui Ciorbea. A fost îndeajuns ca Emil Constantinescu sã le fluture pe la nas tãrãnistilor solutia genialã pe care o gãsise ca toti sã cadã secerati de dragoste la picioarele noului premier. La fel ca în cazul lui Ciorbea, toti tãrãnistii si-au descoperit brusc o dragoste nebunã pentru fostul guvernator, fiind convinsi pînã în ultima clipã cã el era solutia cea mai bunã. „Cît de destept si profund poate fi presedintele statului, iatã cã a gãsit omul providential, omul cel mai nimerit ca sã rezolve criza!", asa au gîndit cu totii, fãrã cea mai micã tresãrire de spaimã la gîndul cã, pentru a doua oarã, presedintele Constantinescu stergea cu buretele vointa politicã a PNtCD numind premier un om care nu avea nici o legãturã cu partidul lui Coposu. Iar dragostea lor sinucigasã pentru Isãrescu a mers pînã acolo încît 1-au propus în alegerile din 2000 drept candidat la presedin-
260

tie din partea Conventiei, dovedind cã sînt un partid fãrã identitate politicã si condamnîndu-se implicit la disparitie. Timp de patru ani, tãrãnistii au lãsat imaginea unui partid lipsit de valori proprii, silit sã recurgã la oameni din afara lui pentru a salva guvernarea. Un partid anemic si dezorientat, un partid fãrã orientare si vointã proprie, cãruia i se putea impune orice fãrã teama ca cineva sã se opunã. Cînd Isãrescu a fost învestit cu prerogativele de premier în camerele reunite ale Parlamentului, urechilor mele le-a fost dat sã audã cele mai slugarnice si mai înflãcãrate osanale închinate tehnocratului providential, dar, culmea, toate osanalele veneau din partea celor care ar fi trebuit sã plece capul de rusine la gîndul cã partidul lor era, prin aceastã învestiturã, decapitat: tãrãnistii. si aici nu îi am în vedere pe detractorii mei, ci pe cei care pãreau oare^ cum neutri în lupta internã din PNtCD. Mi-1 amintesc pe Vasile Lupu, de pildã. Discursul lui a fost o mostrã de gudurare politicã si de oportunism sadea. Guvernarea mea a categorisit-o drept catastrofalã, iar guvernarea ce urma sã vinã drept rãstimpul renasterii României, în gura acestui copil planturos, bosumflat si pitoresc, care nu a stiut niciodatã ce vrea cu adevãrat, Radu Vasile era un exponent al rãului, iar Isãrescu izbãvitorul prin excelentã. Culmea e cã si un liberal ca Remes, cãci pe atunci mai era încã liberal, a înfierat guvernul Radu Vasile si 1-a tãmîiat slugarnic pe tehnocratul Isãrescu. în acea zi s-a cîntat la unison în Parlamentul României o mesã în cinstea lui Isãrescu si spre anatemizarea lui Radu Vasile. Cel care a surprins cel mai bine absurdul situatiei create de Constantinescu a fost Vãdim Tudor, într-o interventie antologicã de la tribuna Parlamentului: „Mã uit la noul guvern, sînt aceiasi ministri pe care îi stiu. Mã uit în salã si îl vãd pe
261

Radu Vasile, dar fãrã ministri, în locul lui e altul cu aceiasi ministri. Care este noul guvern, domnilor?"
Sã nu fiu înteles gresit, îl cunosc prea bine pe Mugur Isãrescu ca sã mã lasã pradã vreunei porniri ranchiunoase, îl stiu cred mai bine decît mã stie el. Am copilãrit împreunã în Drãgãsani si am fost colegi de liceu. L-am sprijinit în 1995 cînd PDSR îi cerea demisia în Senat. Atunci, fiind o voce ascultatã în Senat, i-am întins o mînã de ajutor ca reprezentant al opozitiei. Dar si atunci, sprijinul propriu-zis recunosc cã tot Iliescu i 1-a dat, dînd telefon la Senat si cerîndu-le senatorilor pedeseristi sã punã capãt reactiunii fatã de guvernator. Dacã a rãmas dupã 1998 în functia de guvernator e pentru cã 1-am preferat pe el mult mai modestului pretendent Ciumara. Dar ceea ce vreau sã pun în luminã nu e pregãtirea lui de bancher, ci uimitoarea iscusintã cu care a stiut sã supravietuiascã în apele tulburi ale politicii românesti. Isãrescu e exemplul cel mai strãlucit de longevitate într-un post important. E un om care, în materie de supravietuire, 1-a întrecut pînã si pe Iliescu, cãci în vreme ce Iliescu a murit spre a reînvia, Isãrescu a trãit tot timpul, privind cum premierii cad, cum guvernele se schimbã si cum partidele cresc, ajung la apogeu si pier. Este cel mai bun alergãtor de cursã lungã din istoria postdecembristã a României, si asta, culmea, desi este un om fãrã stofã de politician. De aceea, nu cu Isãrescu am eu ce am, ci cu versatilitatea de slugã a tãrãnistilor.
Dupã ce mi-am dat demisia am revenit în Parlament, cãci statutul de senator nu putea sã-mi fie luat de nimeni. Atunci am cunoscut firea abjectã al românilor. Cei care nu îndrãzniserã cît fusesem puternic sã mã critice s-au nãpustit asupra mea. Declaratiile si cri-ticile se revãrsau puhoi în presã, iar cei mai aprigi erau
262
DUPÃ DEMITERE
cei care odinioarã îmi juraserã credintã. Românul, ca orice fiintã slabã si complexatã, aruncã cu piatra numai în acei oameni din partea cãrora stie cã nu se poate astepta la represalii. E atîta lasitate în firea românului încît, dacã nu as avea anii pe care îi am, mîine as pleca din România cu familie cu tot. A trãi în România este un efort. si chiar nu meritã efortul de a trãi într-o tarã în care lasitatea, invidia, arivismul si bîrfa sînt constantele generale ale firii oamenilor. Da, a trãi în România este un efort, iar cei care se încãpãtîneazã totusi s-o facã fie sînt prea slabi ca sã plece, fie sînt oameni ai Structurilor, fie sînt arsi de un ideal fantasmatic si mistuitor care îi tine pe loc într-o tarã în care nu îsi vor gãsi în veci locul. De cei din prima categorie nu îmi pasã, de cei din a doua nici atît, dar celor din a treia, din rîndul cãrora am crezut cã fac parte si eu, le doresc sã-mi citeascã cartea punîndu-se în locul meu. Poate cã atunci vor întelege ce simt eu acum, într-un ceas în care îmi vine sã repet la nesfîrsit cuvintele lui Mace-donski: „Nu, de lume nici o vorbã si de glorie nici una!" în virtutea înclinatiei pe care o avem de a alerga cu lãcomie dupã vorbe noi si profunde, le trecem cu vederea pe cele vechi. Sîntem prea snobi ca sã repetãm niste adevãruri banale care au fost atît de mult rostite cã ni se pare un semn de lipsã de originalitate sã le mai repetãm la rîndul nostru. Mare gresealã, cãci una din cele mai extraordinare vorbe românesti rostite vreodatã pe acest pãmînt, al cãrei adevãr nu va fi întrecut nici de cea mai fericitã cugetare a vreunui filozof român, este aceea care spune cã pe cine nu lasi sã moarã nu te lasã sã trãiesti. Aici nu e vorba de vreo judecatã moralã a mea în privinta politicienilor români. Doar am hotãrît o datã cã nu scriu o carte cu tendintã moralizatoare. Nu aceasta e intentia mea. Ceea ce vreau în
263

schimb sã arãt e cã vorba aceasta româneascã poate servi ca principiu de conduitã politicã si ca îndreptar de comportament pentru oricine are de gînd sã facã politicã. Vorba aceasta româneascã e imperativul categoric dupã care ar trebui sã se ghideze orice politician român. Dacã faci greseala sã crezi cã tu si anturajul tãu scãpati de valabilitatea necrutãtoare a adevãrului pe care îl contine ea, vei trãi drama celui care adevereste pe propria piele verdictul ei simplu si fãrã umbrã de limpede, un verdict pe care însã 1-ai auzit de atîtea ori încît nu mai simti nevoia sã-1 constientizezi: pe cine nu lasi sã moarã nu te lasã sã trãiesti! Literele acestea ar trebui gravate pe frontispiciul Senatului României, pentru ca fiecare om care intrã în el sã aibã, proaspãtã si nealteratã de uitare, perspectiva drumului pe care are de mers. Eu de adevãrul acestei vorbe m-am convins de nenumãrate ori, cãci am vãzut oameni pe care îi fãcusem oameni întorcîndu-mi spatele dupã ce încetasem sã mai fiu pentru ei o autoritate si am vãzut colegi de partid care au pus umãrul sã-1 doboare pe cel cãruia îi datorau locul în Parlament.
întors pe bãncile Parlamentului, am început sã mã gîndesc la eventualitatea înfiintãrii unui nou partid, prin atragerea în el a tuturor parlamentarilor tãrãnisti care intuiau cã PNtCD-ul îsi trãieste ultimile zile. împreunã cu cei 10 parlamentari tãrãnisti din grupul de la Brasov, Lepsa, Bogdan lonescu, Dorin Dârstaru, Tu-dose si altii, am decis înfiintarea unui partid modern, de facturã crestin-democratã, Partidul Popular Român. Am elaborat repede un program ideologic de dreapta, axat pe principalele repere ale doctrinei crestin-de-mocrate: ordine, patrie, familie, credintã, securitate nationalã etc. Solutia cea mai rapidã era închegarea partidului în jurul unei miscãri politice deja existente.
264
DUPÃ DEMITERE
Am început negocierile cu Dreapta Româneascã, o grupare politicã nationalistã condusã de Brahas. în februarie 2000 am depus actele la tribunal, au urmat lungi tergiversãri si contestatii juridice, dar pînã la urmã, am reusit sã înregistrãm partidul. Peste putin timp a avut loc congresul de constituire al partidului la World Tra-de Center, unde au fost prezenti ambasadori de anvergurã, precum cei ai Rusiei si Israelului, si cîtiva oameni politici români cu care mai pãstrasem legãtura. Unul dintre ei a fost chiar Traian Bãsescu, al cãrui discurs a fost singurul de apreciere a prestatiei guvernului Radu Vasile pe care îl auzeam de la demiterea mea. Congresul a fost o reusitã, începutul fiind de bun augur pentru acest nou partid. La alegerile locale din 2000 am obtinut, fãrã nici o campanie electoralã, 0,9% din voturi. Pare putin, dar era imens pentru un partid abia înfiintat, în Bucuresti, am retras candidatul nostru si ne-am declarat sprijinul pentru candidatul PD-ului, Traian Bãsescu. în pregãtirea alegerilor parlamentare am purtat negocieri cu felurite partide. Aveam de ales între a rãmîne în luptã de unii singuri si a pierde, si a accepta fuziunea cu un partid parlamentar, sperînd în obtinerea unor locuri eligibile. Am purtat negocieri cu Partidul National Român al lui Mãgureanu si cu PUNR-ul lui Valeriu Tabãrã în vederea formãrii unui singur partid. De fiecare datã negocierile au intrat în impas. Eu tineam ca noul partid sã poarte în titulatura lui termenul „popular", pentru a indica identitatea doctrinarã a partidului cu miscãrile crestin-democrate din Europa. stiam cã un partid fãrã identitate moare si cã identitatea lui începe cu numele si cu doctrina lui. Nu m-am fãcut înteles. Iar deosebirile de pãreri s-au accentuat o datã cu alegerea persoanei ce urma sã candideze la functia de presedinte al statului. Au fost fãcute
265

propuneri halucinante pentru aceastã functie, de pildã omul de spectacol televizat Florin Cãlinescu, iar mai tîrziu fostul lider studentesc si actualul om de afaceri Marian Munteanu. Momentul în care mi-am dat seama cã nu se va alege nimic din fuzionarea acestor partide anemice a fost cel în care am abordat problema procentelor pe listele electorale. Am renuntat, parcã discutam între surzi.
Nu-mi mai rãmînea decît sã-i conving pe colegi sã mergem singuri în alegeri, cu riscul de a sucomba. Nu am reusit însã. Toti vroiau un loc în Parlament, ceea ce nu se putea obtine decît prin fuzionarea cu un partid parlamentar, în consecintã, m-am orientat cãtre partidele mari. Am discutat cu Valeriu Stoica eventualitatea unei înglobãri a Partidului Popular de cãtre Partidul Liberal, liderul liberal, versatil si alunecos, promitîndu-mi cã va pune problema în biroul lor de conducere si cã mã va anunta îndatã ce se va lua o hotãrîre. Nu a fãcut-o, asa cã într-un final 1-am sunat eu. Mi-a spus cã propunerea mea fusese respinsã în birou de gruparea lui Tãriceanu si Patriciu. Mai tîrziu, întîlnindu-mã cu Patriciu, 1-am întrebat de ce s-a opus fuziunii. Patriciu a ridicat mirat din sprîncene, spunîn-du-mi cã niciodatã Valeriu Stoica nu pusese o asemenea problemã în biroul lor de conducere. Acelasi lucru mi 1-a spus si Radu F. Alexandru. Versatil, foarte versatil acest Valeriu Stoica! în fine, am discutat cu Tra-ian Bãsescu. Omul acesta, de care mã leagã o prietenie ce depãseste circumstantele politice, a acceptat ceea ce ceilalti nu erau dispusi sã accepte, oferindu-mi douã locuri eligibile si un al treilea nesigur pe listele Partidului Democrat, în felul acesta, Partidul Popular Român a fuzionat cu PD-ul, iar eu am ajuns senator PD si Sorin Lepsa deputat PD.
266
EPILOG
Adevãrata întelepciune pe care o poti cãpãta în decursul carierei politice este cã politica româneascã e o politicã a aparentelor. Niste aparente trecãtoare care se agitã mult si uneori degeaba pe o scenã stabilã a Structurilor. Aparentele trec, Structurile deocamdatã au rãmas, si vor mai rãmîne pînã în 2008. în privinta asta si eu si Constantinescu am fost niste aparente. si asta într-un dublu sens. Primul e acela cã amîndoi am apãrut si am dispãrut pe aceastã scenã asemenea unor aparente evanescente. Al doilea sens e cã aparent am fãcut mult pentru tarã, în realitate am fãcut mult mai putin fatã de cît am fi putut face dacã, pe de o parte, Structurile nu si-ar fi pãstrat vigoarea si, pe de altã parte, dacã eu si Constantinescu am fi putut sã colaborãm cum trebuie. Nu e amintire, oricît de dureroasã, în care sã nu se furiseze, insesizabil, regretul pentru ceea ce ai fi putut face si nu ai fãcut si remuscarea fatã de ceea ce ai fãcut si puteai sã nu faci.
Eu am o memorie a sentimentelor, nu a faptelor. Nu retin aproape niciodatã evenimentul ca atare, ci rãsunetul sufletesc pe care acel eveniment 1-a avut asupra mea. Iar cînd m-am apucat sã scriu cartea aceasta, am stiut de la bun început cã voi scrie o carte a amintirilor propriu-zise si nu a memoriilor contrafãcute de filtrul autojustificãrii în fata posteritãtii. Amintirile, cînd
267

rãmîn simple consemnãri ale unor date biografice, nu au nici o însemnãtate, însã ele capãtã însemnãtate cînd deasupra lor începe sã pluteascã o atmosferã sufleteascã, o atmosferã greu de descris si totusi prezentã, inefabilã si totusi usor de sesizat, ce s-a desprins treptat si pe nesimtite din fiecare amãnunt înfãtisat de autor drept amintire. Aceastã atmosferã intrã cu fiecare paginã în sufletul cititorului, pentru ca la sfîrsit cititorul, din tot vîrtejul de amintiri pe care le-a citit detasat, sã nu rãmînã decît cu amintirea atmosferei la care a fost pãrtas vreme de cîteva zeci sau sute de pagini, în aceastã atmosferã stã valoarea unei cãrti, si în aceeasi atmosferã stã si valoarea de document a unor amintiri, în fond, ceea ce numim cu adevãrat amintiri sînt partea de impregnare afectivã cu care lumea s-a insinuat în sufletul nostru. Iatã de ce" amintirile mele se referã la lucrurile pe care eu le consider importante. Memoriile mele sînt amintirile acelea care mi s-au întipãrit foarte adînc în minte tocmai pentru cã m-au impresionat. Memoriile mele sînt amintiri si atîta tot. Si numai în mãsura în care sînt amintiri vor putea ele sã fie cu adevãrat si memorii.
Asadar nu mi-am scris memoriile ca sã mã justific, si nici pentru a-mi clãdi singur soclul posteritãtii. Din acest motiv memoriile mele nu sînt memorii în întelesul acela emfatic si prezumtios ce rãzbate din gura unui politician pãtruns de importanta istoricã a actului de a-si asterne memoriile pe hîrtie. „îmi scriu memoriile!", cam asta e vorba pe care ajunge sã o rosteascã în final cam orice politician român, un om cãruia, în loc de puterea deciziei, nu i-a mai rãmas decît privilegiul vorbelor. E o parte de înfrîngere în aproape toate cãrtile de memorii, si cu atît mai mult în cele scrise de
268
EPILOG
oameni politici. Cãci lor, spre deosebire de acelea în care amintirile rezistã prin ele însele, adicã prin atmosfera creatã în jurul lor, li se adaugã vointa transparentã de a dovedi ceva. Toate sînt pledoarii închinate siesi de autorul lor, si atunci cum sã mai mire aceastã dorintã pe care o înteleg atît de putin la politicienii români, aceea de a-si scrie memoriile? Nu e carte de memorii politice în rîndurile cãreia sã nu se simtã aceastã vointã pro domo sua, tocmai de aceea în România s-au scris atît de putine cãrti de memorialisticã politicã adevãratã. Da, am spus bine, memorialisticã politicã adevãratã, care nu are nevoie de o stiintã politicã în sprijin si nici de teorii savante despre ce înseamnã sã faci politicã. Da, e vorba de înfrîngere, dar de înfrîngerea celui care, fãcînd politicã, nu vrea în final sã recunoascã faptul cã a fost înfrînt, si asta nu pentru cã nu ar fi fost suficient de bun pentru lupta politicã, aceste cazuri nici nu le mai iau în seamã, ci pentru cã regula în politicã e înfrîngerea. Cine îsi doreste puterea fãrã sã aibã în minte gîndul cã va veni o zi în care va fi înfrînt de un altul, acela va rãmîne cu convingerea cã politica e murdarã si el a fost prea bun pentru o lume atît de murdarã.
Recunosc cã de multe ori, în timpul mandatului meu, rutina activitãtii a lãsat loc urîtului, plictiselii, lehamitei. Dar tocmai ea mi-a dat puterea de a mã detasa de putere si de mrejele ei. Pe mine puterea nu m-a impresionat defel, de aici detasarea, ironia si zeflemeaua pe care am împãrtit-o si de care, la rîndul meu, am avut parte. Este o vorbã a scriitorului spaniol Jose Bergamin îh al cãrei adevãr cred: „Zeflemeaua este forma cea mai inteligentã a caritãtii."
A-ti scrie memoriile în aceastã tarã este un lucru dificil. Este dificil deoarece — oare pentru a cîta oarã o
269

spun? — tara în care trãim este o tarã a aparentelor, o tarã în care mai toti politicienii cred despre ei însisi cã sînt opera propriului lor efort. Dar e suficient sã treci dincolo de aparente ca sã vezi cã politicienii români sînt piese pe tabla de sah a Structurilor. Dar cîti au curajul sã treacã dincolo de aparente? Derizoriul clasei politice românesti este cã se complace cu voluptate în acest ocean al aparentelor, uitînd sã mai iasã de acolo. Pentru cei care apartin acestei clase, politica nu este altceva decît o politicã de imagine. Desi nu ar trebui sã uite un adevãr elementar, acela cã a cãuta sã-ti faci imagine înseamnã a-ti strica imaginea.
Din acest punct de vedere, aceastã carte este un act de curaj. Ea este o explicatie, nu o justificare. Este încercarea de a reda, pe întinderea unui scurt interval de timp, fenomenul politic românesc. Dar, mai presus de orice, aceastã carte este expresia curajului de a arãta cititorului român cã adevãrata putere apartine Structurilor. Sînt evenimente si nume pe care le-am trecut sub tãcere, pentru a menaja orgoliile politicienilor de azi. în aceastã privintã, cartea mea apare prea devreme. Dar o eventualã nouã editie a ei, poate peste cîtiva ani, va da negresit în vileag lucruri care, acum, nu pot fi spuse. Cu sau fãrã aceste dezvãluiri, caracterul aparent al lumii politice se va mentine în România cel putin încã un deceniu. Iatã de ce acest epilog este mai curînd despre viitor. Cãci nimic nu se va schimba semnificativ în plan politic. Nu este o întâmplare cã România are în continuare ca imn national o poezie pasoptistã al cãrei îndemn este „Desteaptã-te, române!" Prin acest imn se recunoaste în chip oficial cã, la peste 150 de ani de la revolutia din 1848, românii mai au încã nevoie de îndemnul de a se destepta.

CUPRINS
CUVÎNT ÎNAINTE
O PRIVIRE ÎN MINE ÎNSUMI
PACEA DE LA COZIA
PARTIDUL NAtIONAL tÃRÃNESC
VÃZUT DINLÃUNTRU
MANDATUL MEU
Guvernul
Presa
SPP-ul, serviciile secrete
Sindicatele
Relatiile cu strãinãtatea
si institutiile financiare
DEMITEREA MEA
DUPÃ DEMITERE
EPILOG