JOHN STEINBECK
ŞOARECI ŞI OAMENI

John Steinbeck
Şoareci şi oameni

CAPITOLUL UNU

CÂTEVA MILE MAI LA SUD DE SOLEDAD, râul Salinas vine sa se lipeasca de coasta dealului şi curge verde şi adânc. Apa lui e caldă , fiindcă s-a strecurat, sclipind în soare, peste nisipurile galbene, mai înainte de-a se aduna într-un lăculeţ. De-o parte a râului, coastele aurii ale dealului suie unduind până la înălţimile stâncoase ale munţilor Gabilan, dar spre vale apa e mărginită de arbori — sălcii ce-nverzesc crud în fiece primăvară, păstrând pe la încheieturile frunzelor de jos resturi din viiturile de cu iarnă, şi sicomori cu crengi albe-pestriţe lungi şi ramuri ce arcuiesc deasupra apei dormitânde.
Pe ţărmul nisipos, pe sub arbori, frunzişul se-aşterne des, şi-atât de uscat că o şopârlă iscă un foşnet zgomotos când se strecoară prin el. Seara ies iepuri din hăţiş ca să se-aşeze pe nisip şi locurile jilave din luncă sunt pline de urme — urme de cu noapte de-ale orataniilor , lăbărţate labe de câini de pe la ferme şi de copite despicate ale cerbilor care vin să bea pe întuneric .
E un drumeag, printre sălcii şi sicomori, călcat de băieţii care coboară de pe la ferme să se scalde în locul cu apă adâncă şi bătut de muncitorii ambulanţi care coboară osteniţi din şosea, când se lasă seara, să-şi facă sălaş lângă apă. În faţa crengii joase a unui sicomor uriaş s-a înălţat un morman de cenuşă lăsat de multele focuri; şi creanga s-a netezit şi s-a lustruit de câţi au şezut pe ea.
Înserarea unei zile cu arşiţă stârnea un vântuleţ prin frunziş. Umbra suia dealurile spre culmi. Pe malurile nisipoase şedeau neclintiţi iepurii, ca nişte mici bolovani cenuşii, tăiaţi cu dalta.
Şi-apoi veni dinspre drumul mare zgomot de paşi prin frunzele uscate de sicomor. Iepurii o tuliră făr' de zgomot în adăposturi. Un stârc îşi înălţă trudnic aripile şi se lăsă greoi mai la vale pe apă. O clipă locul rămase fără de viaţă — apoi se iviră doi bărbaţi de pe cărăruie şi veniră la loc deschis lângă ochiul de apă verde.
Coborâseră drumeagul unul după altul şi, ajunşi la loc deschis, unul tot mai rămânea în urma celuilalt. Purtau amândoi pantaloni de doc şi haine de doc cu nasturi de alamă. Pe cap aveau pălării negre, pleoştite, şi pe umăr ducea fiecare câte-un sul de pături strâns înfăşurate. Cel dinţii era mărunt şi iute, oacheş la faţă, cu nişte ochi făr' de astâmpăr şi trăsături ascuţite, ferme. Totul în făptura lui era bine definii: mâini mici şi puternice, braţe svelte, nasul subţire şi osos. Cel ce păşea în urmă era exact contrariul său: o namilă de bărbat, cu o faţă informă, cu ochi mari, şterşi, şi cu umeri laţi şi aduşi. Umbla greoi, târşâind niţel picioarele, cum îşi târăşte labele un urs. Braţele nu-i pendulau în mers, ci atârnau grele.
Ajunşi în luminiş, cel dintâi se opri scurt, încât al doilea fu cât pe-aci să dea peste el. Îşi scoase pălăria şi, după ce şterse panglica dinăuntru cu degetul arătător, şi-l scutură ca să pice jos năduşala. Tovarăşul lui îşi lepădă păturile, se trânti jos şi începu să bea da suprafaţa ochiului verde de apă; sorbea cu gâlgâituri lungi, sforăind în apă ca un cal. Cel mărunt veni neliniştit lângă el.
— Lennie! spuse, cu glas aspru. Lennie, pentru numele lui Dumnezeu, nu bea aşa mult!
Lennie continua să sforăie cu nasul în apă. Mărunţelul se aplecă şi-l zgâlţâi de umăr.
— Lennie! O să-ţi fie rău cum ţi-a fost şi-aseară.
Lennie îşi scufundă capul în apă, cu pălărie cu tot, şi apoi se aşeză pe mal, iar din pălărie îi şiroia apa pe haina albastră, şi i se prelingea pe spinare.
— Bună ce-i! făcu. Bea şi tu, George. Bea şi tu, pe săturate.
Zâmbi fericit.
George îşi scoase sulul de pe umăr şi-l puse uşurel jos.
— Nu prea-s sigur că-i bună apa, zise. Parc-ar avea nişte spume!
Lennie îşi bălăcea laba lui mare şi-şi zvârcolea degetele prin apă, făcând‑o să ţâşnească în stropi mărunţi; inele se lăţiră până în partea cealaltă a lăculeţului şi se întoarseră iar înapoi. Lennie le urmărea.
— Ie-te, George, ie-te ce fac io.
George îngenunche lângă apă şi bău, scoţând apa cu îndemânare în căuşul palmei.
— La gust nu-i rea, admise. Da' nici curgătoare parcă n-ar fi. Apa numai când îi curgătoare s-o bei, Lennie, făcu, făr' de nădejde. Tu şi din şanţ ai bea, când ţi-e sete.
Îşi turnă pe faţă un căuş de apă şi şi-o răspândi, frecând-o cu mâna, pe sub bărbie şi în jurul cefii. Apoi îşi puse iar pălăria pe cap, se dădu înapoi de lângă apă, îşi săltă genunchii şi-i cuprinse cu mâinile. Lennie, care îl urmărise, fâcu şi el aidoma aceleaşi mişcări. Se împinse înapoi, săltă genunchii, şi-i cuprinse cu mâinile, apoi aruncă o privire spre George, ca să vadă dacă făcuse bine. Îşi trase pălăria niţel mai pe ochi, cum o avea şi George.
George, posomorât, se uita ţintă la apă. Marginile ochilor îi erau înroşite de soare. Vorbi, mânios:
— Puteam să fi mers cu autobuzu' pân' la fermă, să fi ştiut păcătosu' ăla de şofer ce spune. Cică: „Numa' un pic mai la vale de şosea, colo. Numa' un pic." Aproape patru mile fură, fire-ar ele afurisite! N-a vrut să oprească la poarta fermii, ast-a fost. I-era lene, blestematu', să frâneze. Taci că n-o catadixi să oprească nici la Soledad. Ne-mpinge afar' şi cică: „Numa' un pic mai la vale, colo." Pui rămăşag că fură mai mult de patru mile. Ce căldură afurisită toată ziulica!
Lennie se uita cu sfială la el:
— George!
— Î, ce-i?
— Un-ne ducem, George?
Mărunţelul îşi smuci pălăria mai pe ochi şi se încruntă către Lennie:
— Ai şi uitat, ai? Iar să-ţi mai spui o dată, ai? Isuse, Doamne, că zevzec mai eşti!
— Am uitat, zise Lennie cu blândeţe. M-am silit să nu uit. Zău că m-am silit, George.
— Bine, bine. Îţi mai spui o dată. Că tot n-am altă treabă. N-am decât să stau toată ziulica cu tine să-ţi tot spui toate alea, şi tu să le uiţi şi io iar să ţi le mai spui o dată.
— M-am tot silit, spuse Lennie, da' degeaba. Ţiu minte de iepuri, George.
— Dă-i dracu' de iepuri. Altceva nu ştii să ţii minte, decât de iepuri. Bine! Acu' ascultă şi vezi de ţine minte, ca să nu dăm de necaz. Ţii minte când şedeai lângă rigola aia, p-un trotoar din Howard Street, şi te uitai la tabla aia neagră?
Pe faţa lui Lennie se lăţi un zâmbet fericit:
— Păi, dar, George, asta ţiu minte, cum să nu ţiu... da' p'ormă... ce... ce făcurăm? Ţiu minte că trecură p-acolo nişte fete, şi tu ziseşi... ai zis...
— La dracu' ce-am zis. Ţii minte când ne-am dus la birou' Iu' Murray şi Ready şi când ne-a dat bonuri de muncă şi bilete de otobuz?
— Îhî, ştiu, George. Acu' mi-aduc aminte!
Îşi vârî repede mâinile în buzunarele laterale ale hainei. Spuse apoi încetişor:
 — George... Io n-am p-al meu. L-oi fi pierdut...!
Se uita în jos, disperat.
— Nici nu l-ai avut, prostule. Le am io p-a-mândouă aciia. Ce, era să te las pe tine să-ţi ţii bonu' de muncă?
Lennie rânji uşurat.
— Gândeam... Gândeam că l-oi fi pus în bozunar.
Îsi cufundă iar mâna în buzunar. George îl privi cu asprime:
— Ce scoseşi din bozunaru ăla?
— N-am n'ica în pozunar, făcu Lennie, viclean.
— Ştiu că n-ai. E-n mâna ta. Ce ţii în mâna şi-ascunzi?
— N'ica nu ţiu. George. Pe cuvânt.
— Haide, haide, dă-ncoa!
Lennie ţinea mâna strânsă, depărtând-o de George.
— Doar un şoarece, George.
— Un şoarece? Un şoarece viu?
— A, ă. Doar un şoarece mort, George. Nu-l omorâi io. Pe cuvânt! Îl găsii. Îl găsii mort.
— Dă-l încoa! porunci George.
— Î, î, lasă-mi-l, George.
— Dă-l încoa, am zis!
Mâna strânsă a lui Lennie se supuse, cu încetul. George scoase şoarecele şi-l zvârli dincolo de apă, în hăţiş.
— Da' ce faci tu c-un şoarece mort?
— Păi, îl mângâiam cu deştu' mare când mergeam pe drum, zise Lennie.
— N-o să mângâi nici un şoarece cât o să mergi cu mine. Ţii minte un' ne ducem acu'?
Lennie se fâstâci şi-apoi, ruşinat, îşi ascunse faţa pe genunchi.
— Iar uitai.
— Doamne, Isuse! făcu George, resemnat. Bine, ascultă, ne ducem să muncim la o fermă ca aia de un' venim, de colo sus, din nord.
— Din nord?
— De la Wead.
— A, aşa. Ţiu minte. La Weed.
— Ferma aia un' ne ducem acu' e aci, a-proape, la vr'un sfert de milă. Intrăm şi vorbim cu administratoru', cu şefu'. Ascultă bine ce-ţi spui: io îi dau bonurile de muncă, şi tu nu spui nici o vorbuliţă. Stai şi tu acolo, şi nu sufli o vorbă. Că dac-o vedea ce nebun şi ce prost eşti, nu ne dă de lucru, da' dacă te vede muncind pân' nu te-aude vorbind, s-a făcut. Înţelesei?
— Sigur, George. Sigur că-nţelesei.
— Bine. Aşa. acu' când intrăm să vorbim cu şefu', tu ce faci?
— Io... io..., chibzui Lennie. Faţa i se încreţise de încordat ce se gândea. Io... nu spui nici o vorbă. Stau acolo şi nu spui nici o vorbă.
— Brava, vezi că eşti băiat bun. Brava. Acu' spui asta de două, trei ori la rând, ca nu cumva să uiţi.
Lennie mormăia încetişor pentru sine:
— Nu spui nici o vorbă... Nu spui nici o vorbă... nu spui nici o vorbă.
— Bine, făcu George. Şi nu faci nici o prostie, cum făcuşi la Weed, auzi tu?
Lennie păru uluit:
— Cum făcui la Weed?
— Aşa! va să zică şi-asta uitaşi, ai? Bine, nu-ţi mai aduc aminte, mi-e c‑o faci iar.
O lumină de înţelegere zvâcni pe faţa lui Lennie.
— Ne-a dat afară de la Weed, explodă triumfător.
— Ne-a dat afar' pe dracu, făcu George, în silă. Am fugit noi. Ei ne-a cătat, da' nu ne-a dat de urmă.
Lennie chicoti fericit.
— N-am uitat-o p-asta, te crez.
George se lăsă înapoi pe nisip şi îşi încrucişă mâinile sub cap, iar Lennie îl imită, înălţând capul, să vadă dacă a făcut întocmai ce trebuia.
— Doamne, că multă bătaie de cap mai am cu tine, zise George. Ce lesne mi-ar fi şi ce bine aş duce-o, să nu te am pe tine în cârcă. Ce bine mi‑ar merge, şi poate aş putea şi io să mă ţin c-o fată.
O clipă Lennie zăcu liniştit, şi apoi spuse bucuros:
— Mergem să lucrăm la o fermă, George.
— Aşa vezi. Pricepuşi. Da' de dormit, o să dormim aciia, ştiu io de ce.

***

Lumina scădea repede acum. Doar crestele munţilor Gabilan mai dogoreau în vâlvoarea soarelui care părăsise valea. Un şarpe de apă luneca pe lac, ţinând capul în sus, ca un mic periscop. Trestia se clătina uşor către apă. Departe spre şosea un om strigă ceva şi un altul îi răspunse. Frunzişul sicomorului fremăta în adierea unui vânticel care se stinse îndată.
— George, ce n'ne ducem la ferma aia, să ne dea şi nouă de mâncare. La fermă dă de mâncare la oameni seara.
George se întoarse pe-o parte.
— Geaba 'ntrebi tu de ce. Uite aşa. Îmi place mie aciia. Mâine-om merge la lucru. Văzui nişte treierătoare pe drum când veneam. Asta-nseamnă c-o s‑avem de cărat la saci cu grăunţe până crapă maţele-n noi. În noaptea asta stau aciia, cu ochii la cer. Îmi place aciia.
Lennie se sculă în genunchi şi-l cercetă cu privirea pe George.
— Şi de mâncat nu mâncăm ast'seară?
— Ba, cum să nu, dac-aduni tu nişte nuieluşe uscate, de salcie. Am trei cutii de fasole în bocceaua mea. Ia fă tu un foc. Îţi dau un chibrit după ce‑aduni uscăturile. Şi-apoi încălzim fasolea şi mâncăm.
Lennie zise:
— Mie-mi place fasolea cu zeamă de roşii.
— O fi, da' n-avem zeamă de roşii. Du-te după lemne. Şi vezi să nu umbli brambura, c-acuş se-ntunecă.
Lennie se puse greoi pe picioare şi dispăru în hăţiş. George rămase culcat, fluierând domol pentru sine. Dinspre râu se auzea plescăind apa. În direcţia unde pornise Lennie. George se opri din fluierat şi-şi ascuţi auzul.
— Bietu' nerod, spuse încetişor, şi începu iar să fluiere.
O clipă mai târziu se auziră trosnind prin hăţiş paşii lui Lennie, care se şi întorsese. Ducea în mână o singură nuieluşă de salcie. George se aşeză în capul oaselor.
— Aşa! spuse brusc, dă-mi şoarecu' ăla!
Dar Lennie înscena o complicată pantomimă de inocenţă.
— Care şoarec, George? Io n-am nici un şoarec.
George ţinea mâna întinsă.
— Haide, dă-l încoa. Nu mă duci tu pe mine.
Lennie şovăi, se dădu înapoi, se uită disperat spre partea hăţişului, de parcă ar fi chibzuit dacă să nu se refugieze acolo. George spuse rece:
— Îmi dai şoarecu' ăla, ori mă faci să te pocnesc?
— Ce să-ţi dau?
— Ştii foarte bine ce, afurisitule. Dă-ncoa şoarecu'!
Lennie băgă mâna în buzunar, cu şovăială. Glasul începu să-i tremure niţel.
— Da' de ce să nu poci să-l ţiu? Nu-i a lu' nimeni şoarecu' ăsta. Nu-l furai. Îl găsii mort, lângă drum.
Mâna lui George rămânea întinsă, poruncitor. Cu încetineală, ca un căţel care nu vrea să a-ducă înapoi mingea aruncată de stăpânul său, Lennie se apropie, se dete înapoi, se apropie iar. George pocni din degete, tare, şi la acest zgomot Lennie îi puse şoarecele în mână.
— Da' nu făceam m'ca rău cu el, George. Numa' ce-l mângâiam.
George se sculă şi aruncă şoarecele cât putu de departe în hăţişul peste care se lăsa întunericul, apoi se duse către apă şi se spălă pe mâini.
— Nebun prost ce eşti! Ce credeai că nu văz cum te-ai udat pe picioare când ai trecut apa să-l iei?
Auzi plânsul scâncit al lui Lennie şi se roti pe călcâie.
— Te smiorcăi ca un ţânc! Doamne, Cristoase! Gogeamite flăcău în toată firea!
Lui Lennie îi tremura buza şi ochii îi înotau în lacrimi.
— Î, î, George!
George îi puse mâna pe umăr.
— Nu ţi l-am luat numa' aşa, de răutate. Şoarecu' ăla apucase să putrezească, Lennie, şi-apoi îl şi zdrobiseşi tot mângâindu-l. Las' că găseşti tu altu' proaspăt, şi p-ăla te las să-l ţii niţel.
Lennie se aşeză şi lăsă capul în jos, abătut.
— Nu ştiu unde mai e alt şoarec. Ştiu o cocoană care mi-i da mie todauna când îi prindea. Da' cocoana aia nu-i aciia.
George îl maimuţări.
— O cocoană, ai? Nici măcar nu ţii minte cine era cocoana aia. Păi nu era chiar tuş'ta Clara? Şi p'ormă nu ţi i-a mai dat, nici ea. C-a văz't că-i omorai mereu.
Lennie îşi ridică ochii trişti către el.
— Păi dacă era aşa mici, spuse, parcă s-ar fi scuzat. Io îi mângâiam, da' nu trecea mult şi mă muşca de deşte şi-atuncea le ciupeam un pic capu' şi ei murea, fiincă era aşa mici... George, aş vrea s-avem mai repede iepurii ăia, iepurii nu e aşa mici.
— Dă-i dracu' de iepuri. Ţie nu poa' să ţi se dea pe mână nici măcar şoareci vii. Tuş'ta Clara îţi dete un şoarec de gumă şi tu nici nu te uitai la el.
— Păi nu era bun să-l mângâi, făcu Lennie.
Vâlvătaia asfinţitului pierea de pe culmile munţilor, şi amurgul se lăsa peste vale; printre sălcii şi sicomori se strecura penumbra. Un crap mare se ridică la suprafaţa lacului, hăpăi după aer şi apoi se cufundă iar misterios în oglinda întunecată, lasând în urmă-i cercuri crescânde. Deasupra capetelor celor doi, frunzişul fremăta iar şi smocuri mici de scamă de salcie se lăsau prin aer şi aterizau pe suprafaţa lacului.
— Ai de gând s-aduci lemnele alea? întrebă George. E o groază colo, după copacu' ăla, rămase de la viitură. Ia du-te şi adă-le.
Lennie se duse îndărătul copacului şi scoase de-acolo un braţ de frunze şi de crenguţe uscate. Le aruncă grămadă peste mormanul de cenuşă veche şi merse din nou şi apoi încă o dată, s-aducă altele. Se făcuse aproape noapte. Aripa unei turturele tremură peste apă. George se duse către morman şi aprinse frunzele uscate. Flacăra se înălţă scârţâind printre crenguţe şi se lăţi. George îşi desfăcu bocceaua şi scoase la iveală trei cutii cu conserve de fasole boabe. Le rândui, în picioare, în jurul focului, aproape de dogoare, dar fără să le atingă flacăra.
— E la fasole, colo, pentru patru inşi, zise George.
Lennie îl urmărea, de cealaltă parte a focului. Spuse, răbdător:
— Mie-mi place cu zeamă de roşii.
— Ei, d-aia n-avem! izbucni George. Numa' ce n-avem aia vrei. Doamne sfinte, să fiu io singur, ce bine-aş duce-o! M-aş duce să caut de lucru şi-aş munci, făr' de nici o supărare. Nu tu belele, nu tu nimic, şi la capu' lunii, ia‑ţi băiete ăi cinzeci de dolari şi du-te cu ei la oraş şi fă cu ei ce pofteşti. Păi cum, aş putea să stau toată noptea într-o casă cu fete, aş putea să mănânc unde-aş pofti, şi pe la oţele şi-or'unde, şi să comand or'ce mi-ar trece prin gând. Fir-ar să fie! Şi-asta aş putea s-o fac în fiştecare afurisită de lună. Să‑mi iau o juma' de vadră de whisky, ori să joc câte-o partidă de biliard.
Lennie, în genunchi, urmărea mânia lui George, şi faţa îi era crispată de teroare.
— Şi de ce am parte? continuă George furios. De tine!... De nici o muncă nu eşti în stare să te ţii... şi din pricina ta pierz şi io or'ce treabă care-o găsesc. Mă faci să mă fâ'ţâi de colo până colo, numa' asta faci. Şi parcă n-ar fi destul de rău şi-aşa, mă mai bagi în tărăşănii. Tu faci rele şi io trebuie să te scap!
Glasul i se ridicase, aproape striga.
— Nebunule şi tembelule! Întruna mă fierbi!
Începu a vorbi afectat ca fetiţele când se maimuţăresc unele pe altele.
— Doar am zis că să pipăi rochia fetii ăleia, doar am zis că s-o mângâi ca p-un şoricel... Păi de un' naiba să ştie ea că tu doar vreai să-i pipăi rochia? Ea se smuceşte 'napoi şi tu o ţii crampon de parc-ar fi şoarec. O faci să să pună pe urlat, şi-apoi va să stăm toată ziulica ascunşi în şanţu' de irigaţie, cu toţi vlăjganii ăia cotrobăind după noi, şi după aia s-o tulim pe furiş, în întuneric, şi să trebuie să ne cărăm din ţinut. Mereu faci câte-o boacănă d-asta, mereu. Te-aş băga-ntr-o cuşcă, c-un milion de şoareci, să-i tot mângâi!
Brusc îl părăsi mânia. Se uită dincolo de foc, la faţa chinuită a lui Lennie, şi-apoi, ruşinat, îşi aţinti privirea in flăcări.
Se lăsase noaptea, dar vâlvătăile luminau trunchiurile copacilor şi crengile boltite deasupra apei. Lennie se târî încet, cu precauţie, în jurul focului, până ajunse lângă George. Se aşeză pe călcâie. George întoarse cutiile de conserve cu altă faţă spre foc. Se făcu că nu bagă de seamă că Lennie se apropiase de el.
— George! domol de tot.
Nici un răspuns.
— George!
— Ce vrei?
— Glumii, George. Mie nu-mi trebuie nici o zeamă de roşii. N-aş mânca zeamă de roşii, aciia, lângă mine să fie, acuşica.
— Să fie aciia, ai putea să mănânci.
— Da' io n-aş mânca nici un pic, George. Toată ţi-aş lăsa-o ţie. S-o torni peste fasolea ta, şi io nici că m-aş atinge de ea.
George tot se mai uita posac în flăcările focului.
— Când stau şi mă gândesc ce viaţă bună aş avea, să nu te am pe tine‑n cârcă, îmi vine nebunie... Nu poci s-am pic de linişte.
Lennie tot mai sta în genunchi. Îşi ridică privirea spre întunericul de dincolo de apă.
— George, vrei să plec, să te las singur?
— Unde naiba poci tu să pleci?
— Păi poci. Poci să plec sus la deal, colo. Undeva găsesc io o peşteră.
— Aşa, ai? Şi ce naiba-ai mânca? Că n-ai destulă minte să găseşti n'ica.
— Aş găsi io câte ceva, George. Că n-am nevoie de bunătăţi, stropite cu zeamă de roşii... Aş sta lungit la soare şi nu mi-ar făcea nimenea n'ica. Şi da' găsesc un şoarece, îl ţiu. Nu mi-l mai ia nimeni.
George îi aruncă o privire iute, scrutătoare.
— Am fost rău, ai?
— Dacă nu mai vrei să stau cu tine, io poci să plec la deal şi să caut o peşteră. Poci să plec, când vrei tu.
— Ei, haide! Glumii şi io aşa, Lennie! Că io vreau să stai cu mine. Necazu' cu şoarecii e că todauna-i omori... Îţi spui io ce facem, Lennie. Cu prima ocazie ce-oi putea, o să-ţi dau un căţelandru. Poate că p-ăla nu-l omori. Şi-ar fi mai bun ca şoarecii. Şi-ai putea să-l şi mângii mai tare.
Lennie ocoli momeala. Simţise că e în avantaj.
— Dacă nu mai vrei să stau cu tine, n-ai decât să spui, şi io mă duc sus la deal şi trăiesc de capu' meu. Şi n-o să mai îmi fure nimeni şoarecii.
George zise:
— Vreau să rămâi cu mine, Lennie. Doamne, Isuse, te-ar putea lua drept o fiară şi te-ar împuşca, dac-ai umbla singur. Nu, tu rămâi cu mine. Tuşă-ti Clara nu i-ar plăcea să te ştie umblând aşa singur, chit că-i moartă.
Lennie se făcu viclean:
— Spune, ce mi-ai mai spus al'dată.
— Ce să-ţi spun?
— De iepuri. George se oţărâ:
— Nu mă mai duce tu pe mine de nas.
Lennie se rugă:
— Haide, George. Spune. Te rog, George! Cum ai mai spus al'dată.
— Te unge la inimă, ai? Hai că-ţi spui, şi după aia mâncăm.
Glasul lui George deveni grav. Îşi repeta vorbele într-un anumit ritm, de parcă le-ar mai fi spus de multe ori până atunci.
— De-alde noi, ăştia, care munceşte pe la ferme, e oamenii ăi mai singuri de pe lume. N-are familie. N-are nici un locşor al lor un' să se ducă. Vine la câte-o fermă şi munceşte pe brânci pân-adună un ban, şi-apoi se duce la oraş şi-i curge pintre degete ce-a adunat, şi de cum se trezeşte, iar se duce să se spetească la altă fermă. Nu speră n'ica, n-aşteaptă n'ica, n-are nici un viitor.
Lennie era încântat.
— Aşa, aşa. Acu' zi de noi. 
George vorbi mai departe.
— Da' noi nu sântem d'ăia. Noi avem ce-aştepta, noi avem un viitor. Noi avem fiştecare cu cine sta de vorbă, cu cine-i pasă de noi. N-avem de ce să şedem la local şi să ne cheltuim biştarii fiincă n-avem un' să ne ducem. Alţi tipi dacă nimereşte la zdup, poa' să putrezească acolo, că nu le duce de grijă nimenea, nu-i pasă la nimenea nici cât de-o ceapă degerată... Da' noi, nu.
Lennie îi ţinu isonul.
— Da' noi nu. Vrei să ştii de ce? Fiincă... fiincă io te am pe tine care-mi porţi de grijă şi tu mă ai pe mine care-ţi port de grijă, şi d-aia.
Râse încântat.
— Hai, George, zii 'nainte!
— Păi ştii pe de rost. Poci să zici şi tu.
— Nu, tu. Io mai uit din ele. Hai, zi cum o să fie.
— Hai că zic. Într-o bună zi o s-avem toţi biştarii adunaţi, şi-o să ne cumpărăm o căsuţă şi vreo două pogoane colo, ş-o vacă, şi nişte purcei şi...
— Şi-o să trăim în belşug din rodu' pământului, urlă Lennie. Şi-o s-avem iepuri de casă! Hai, zii, George! Zii ce-o s-avem în grădină, şi de iepurii din cuşti, şi de ploaie, iarna, şi de sobă, şi ce groasă o să fie smântâna pe lapte, de s-o tai cu cuţitu'. Zii d-asta, George.
— Da' ce nu zici tu? Că văz că ştii tot.
— No... tu să zici. Că nu-i totuna când zic io. Hai... George! Cum o să văz io de iepuri.
— Bine, făcu George. O s-avem grădină mare de zarzavat ş-o cuşcă pentru iepuri şi-o s-avem şi găini. Şi când o ploua, iarna, o să zicem dă-l dracu' de lucru, ş-o să facem un foc în sobă ş-o să şedem p-alături, s-ascultăm cum răpăie ploaia p-acoperiş... Prostii! Dă-o dracului!
Scoase briceagul.
— Nu mai am timp să mai zic.
Înfipse briceagul în capacul uneia dintre cutii, îl tăie afară cu totul şi puse în mâna lui Lennie cutia deschisă. Apoi deschise o a doua. Din buzunarul hainei scoase la iveală două linguri şi-i dete una lui Lennie.
Şedeau lângă foc şi-şi umpleau gura cu fasole şi mestecau vârtos. Lui Lennie îi scăpară din colţul gurii câteva boabe de fasole. George gesticula ou lingura.
— Ce spui tu mâine când te-o întreba ceva şefu', colo la fermă?
Lennie se opri din mestecat şi înghiţi. După faţă se vedea că se concentrează.
— Nu... nu suflu o vorbă.
— Brava, băiete! Aşa, vezi, Lennie! Pesemne te faci mai bine. Când om avea alea câteva pogoane, crez c-oi putea să te las să vezi de iepuri! Mai cu seamă dacă ţii minte aşa bine.
Lennie se sufoca de mândrie.
— Io poci să ţiu minte, zise.
George semnaliză iar cu lingura.
— Fii atent, Lennie. Vreau să te uiţi bine la locul ăsta. Poci să-l ţii minte, nu? Ferma-i la vr'un sfert de milă mai încolo, pe drumu' ăla. N-ai decât să te ţii după râu.
— Păi sigur, făcu Lennie. Ţiu io minte. Ce, nu ţinui minte că să nu suflu-o vorbă?
— Ţinuşi, cum să nu! Ei, acu' ascultă aciia, Lennie, de ţi se mai întâmplă cumva să dai iar de vr'un bocluc, cum ţi s-a tot întâmplat, vreau să vii încoa' în locu' ăsta şi să te-ascunzi în hăţiş.
— Să te-ascunzi în hăţiş, rosti Lennie arar.
— Să te-ascunzi în hăţiş până viu io după tine. Poci să ţii minte asta?
— Păi, sigur că poci, George. M-ascunz în hăţiş până vii tu.
— Da' n-ai să intri iar în bocluc, c-alminteri nu te las să vezi de iepuri.
Îşi zvârli cutia goală de fasole către hăţiş.
— Nu intru-n bocluc, George. Nu suflu o vorbă.
— E-n regulă. Adu-ţi legătura-ncoa, lângă foc. O să fie mişto de dormit aciia. Te uiţi în sus, şi frunzişu'. Nu mai pune pe foc. Lăsăm să se stingă.
Îşi făcură culcuşurile pe nisip şi. pe când vâlvătaia focului scădea, aria luminată se tot micşora; crengile boltite pieriră şi doar un licăr slab mai arăta unde erau trunchiurile copacilor. Din întuneric Lannie chemă:
— George, dormi?
— No. Ce-i?
— S-avem iepuri de mai multe colori, George.
— Cum să nu, făcu George somnoros. Roşii şi-albaştri şi verzi, Lennie. Milioane de iepuri...
— Şi cu blana mare, George, cum am văz't la bâlci, la Sacramento.
— Îhî, cu blana mare.
— Că io poci şi să plec, George, şi să stau într-o peşteră.
— Poci şi să pleci la naiba, zise George. Tacă-ţi gura acu'.
Jăratecul pălea. De sus de pe deal, deasupra râului, venea lătratul jalnic al unui coyot şi un câine răspundea, de cealaltă parte a apei. Frunzişul sicomorilor susura în adierea unui vinticel de noapte.

CAPITOLUL DOI

BARACA-DORMITOR ERA O CONSTRUCŢIE lungă, dreptunghiulară. Înăuntru, pereţii erau spoiţi cu var şi duşumeaua ne vopsită. Trei pereţi aveau ferestre mici, pătrate, iar al patrulea o uşă solidă, cu o încuietoare de lemn. Lipite de pereţi erau opt paturi înguste de scânduri, cinci dintre ele aşternute cu pături şi celelalte trei cu salteaua de sac la vedere.
Deasupra fiecărui culcuş era bătută în cuie o lădiţă pentru mere, cu deschizătura înainte, încât alcătuia două rafturi pentru obiectele personale ale celui care ocupa patul. Şi aceste rafturi erau încărcate cu mărunţişuri — săpun şi pudră de talc şi brieruri de ras — şi cu acele reviste-magazin din Vest, pe care muncitorii de pe la ferme se dau în vânt să le citească şi să le ironizeze, crezând în mima lor tot ce scriu ele. Mai erau pe rafturi medicamente, mici fiole, piepteni; iar de nişte cuie bătute în laturile lădiţei atârnau vreo două cravate. Lângă un perete se afla o sobă neagră de tablă, cu burlanul scos drept în sus prin tavan. În mijlocul încăperii era o masă mare, pătrată, cu tăblia plină de cărţi de joc risipite în dezordine, şi împrejurul ei erau aşezate lăzi ce slujeau de scaune jucătorilor.
Pe la ceasurile zece dimineaţa soarele arunca pnntr-una din ferestrele laterale o dungă strălucitoare încărcată cu pulbere, iar muştele săgetau raza, ba năvălind în ea, ba zvâcnind afară, ca nişte stele căzătoare.
Încuietoarea de lemn se săltă. Uşa se deschise şi intră un bătrân înalt, adus de umeri. Purta pantaloni de pânză albastră şi ţinea în mâna stângă un măturoi mare cu coadă. Îndărătul lui venea George şi îndărătul lui George, Lennie.
— Şefu' v-aştepta aseară, spuse moşul. Foc s-a făcut azi 'neaţă când a văz't că nu furăţi aciia să ieşiţi la lucru.
Întinse braţul drept şi, din mânecă, ieşi un ciot de încheietură, rotund, fără mână.
— Puteţi să luaţi alea două paturi de colo, zise, arătând două culcuşuri din preajma sobei.
George merse într-acolo şi îşi trânti păturile pe sacul de paie ce servea drept saltea. Se uită în lădiţa-etajeră şi culese de acolo o cutie mică de tablă galbenă.
— Hei? Ce naiba-i asta?
— Habar n-am, spuse bătrânul.
— Auzi ce z'ce: „Distruge radical păduchii, gândacii şi alţi paraziţi". Ce dracu, ce blestemate de paturi ne daţi aciia? N-avem chef să ne umplem pantalonii de bâzdâgănii.
Bătrânul rândaş îşi mută mătura între cot şi subţioară şi întinse mâna după cutie. Examină grijuliu eticheta.
— Stai că vă spui io ce e, zise în cele din urmă, ăl de pe urmă care dormi în patu' ăsta fu un fierar... Al dracu' de treabă era, şi curat ce nu se mai află. Avea obicei de-şi spăla manile şi după ce mânca.
— Atunci cum naiba făcu păduchi?
George începea să se înfurie, cu încetul. Lennie îşi puse balotul pe culcuşul alăturat şi se aşeză. Îl urmărea pe George cu gura deschâsă.
— Stai că-ţi spui acuşica, zise bătrânul rândaş. Fieraru' ăsta de care vă spusei — Whitty îi zicea — era un tip care-ar fi presărat cu d-asta şi unde nu era insecte neam, numa' aşa, ca să fie el sigur. Păi, să vă spui io ce făcea... La masă-şi cojea cartofii fierţi, şi nu-i mânca pân' nu zgândărea din ei fiştece firicel negru. Şi de era vro petişoară roşie-ntr-un ou, zor nevoie s-o scoată. Pân' la urmă d-aia a şi plecat, nu-i convenea mâncarea. Aşa era el, curat. Avea obicei de se gătea dumineca şi dacă nu se ducea nicăieri îşi punea pân' şi cravată la gât, ş-apoi şedea-n baracă, pe pat.
— Nu'ş' dac-o fi chiar aşa, făcu George, sceptic. De ce ziseşi că plecă?
Bătrânul vârî cutia în buzunar şi îşi frecă ţepii de pe obraz cu încheieturile degetelor.
— Păi... de... plecă şi el, cum pleacă oricare. 'Cea că nu-i convine mâncarea. Vrea şi el să se vânture... N-a zâs n'ica decât de mâncare. Într-o seară, cică: „Daţi-mi socoteala", cum face orişicare.
George ridică salteaua şi se uită dedesubtul ei. Se aplecă şi controlă de aproape pânza de sac. Îndată se sculă şi Lennie şi făcu la fel la patul lui. În cele din urmă George păru satisfăcut. Despături balotul şi rândui lucruri pe poliţă: briciul de ras şi o bucată de săpun, pieptenele şi o sticluţă cu pilule, unsoarea de frecţie şi bandajul de piele pentru încheietura mâinii. Apoi îşi făcu culcuşul, aşternând frumos păturile.
Bătrânul spuse:
— Zic că vine acuşica şefu'. Se burzului rău când nu vă văzu aciia azi 'neaţă. Intră la noi taman când mâncam gustarea dintâi şi se răsti: „Da' un' dracu' e ăia noii?" Şi la grăjdar a zbierat de mama focului.
George netezi o cută a păturii şi se aşeză pe pat.
— Şi la grăjdar a zbierat de mama focului? întrebă.
— Păi dar... Vezi că grăjdarul îi negru.
— Negru, ai?
— Îhî. Băiat bun şi-ăla. S-a ales cu spinarea strâmbă de când l-a pocnit un cal. Şefu' zbiară la el de mama focului când e mânios. Da' grăjdarului nici că-i pasă... Ala citeşte o groază. Are cărţi în odaie la el.
— Şi şefu' cam ce fel de om e? întrebă George.
— Păi, e om de treabă. Se cam înfurie când şi când, da-i om de treabă. Păi, uite, să-ţi spui ceva. Ştii ce făcu de Crăciun? Aduse o juma' de vadră de whisky, chiar aciia, şi cică: „Beţi, băieţi, poftă bună. O dată pe an e Crăciun."
— Nu zău? Chiar o juma' de vadră?
— Da, dom'le. Doamne, ce-am mai petrecut! L-au lăsat şi pe Negru să intre aciia-n seara aia. Cărăuşu' ăla micu', de-i zice Smitty, s-a luat la bătaie cu negru'. S-a descurcat destul de bine. Băieţii nu l-a lăsat să dea şi cu picioarele, şi-aşa că Negru l-a doborât. Să fi putut să dea şi cu picioarele, Smitty zicea că-l omora pe Negru. Băieţii-au zis că unde Negru are spinarea strâmbă, Smitty n-are voie să-i dea cu picioarele.
Se opri să savureze amintirea.
— După aia, băieţii s-au dus la Soledad, şi-au petrecut de-au întors târgu' pe dos. Io nu m-am dus. Mie nu-mi mai arde de d'alde-astea.
Lennie tocmai termina să-şi aştearnă patul. Încuietoarea de lemn se săltă iar, şi uşa se deschise. Un bărbat mic şi îndesat stătea în prag. Purta pantaloni de doc albaştri, o cămaşă de flanelă, o vestă neagră cu nasturii descheiaţi şi o haină neagră. Ţinea degetele mari înfiipte în cingătoare de-o parte şi de alta a unei cătărămi pătrate, de oţel. Avea în cap o pălărie murdară, cafenie, şi purta cizme cu tocuri înalte şi cu pinteni, drept dovadă că nu era muncitor cu ziua.
Bătrânul rândaş îi aruncă repede o privire şi apoi îşi târşâi picioarele spre uşă, frecându-şi ţepii bărbii cu încheieturile degetelor.
— Chiar acu' veniră şi oamenii ăia, zise, când trecu târşâind pe lângă şef şi ieşi pe uşă.
Şeful intră, cu paşii mărunţi şi repezi ai unui bărbat cu picioarele groase.
— Le scrisesem la alde Murray şi Ready că-mi trebuie doi oameni azi dimineaţă. Unde vă sunt tichetede de angajament?
George vârî mâna în buzunar, scoase cartoanele şi le dădu şefului.
— Nu-s de vină Murray şi Ready. Scrie clar pe tichet că trebuia să fiţi aici la lucru azi dimineaţă.
George îşi pironise privirea în încălţările sale.
— Şoferu' de la otobuz ne-a îndrumat anapoda, spuse. A trebuit să umblăm pe jos zece mile. 'Cea c-am şi ajuns, când n-ajunsesem. Azi 'neaţă nu găsirăm pe nimeni să ne-aducă 'ncoa.
Şefuil se uită chiorâş.
— De, a trebuit să trimit carele de grâne cu doi încărcători lipsă. Acu' degeaba vă mai duceţi, până după prânz.
Scoase din buzunar caietul cu înregistrarea orelor de lucru şi îl deschise la pagina unde era înfipt un creion. George se încruntă cu tâlc la Lennie, iar Lennie dete din cap, ca să arate că înţelesese.
Şeful îşi umezi creionul cu limba.
— Cum te cheamă?
— George Milton.
— Da' pe 'mneata?
George zise:
— Pe dânsu'-l cheamă Lennie Small.
Numele fură trecute în caiet.
— Aşa, va să zică azi e-n douăzeci, douăzeci la amiază.
Închise caietul.
— Unde-aţi lucrat mai 'nainte, băieţi?
— Pe lângă Weed, zise George.
— Şi 'mneata, tot acolo? către Lennie.
— Îhî, şi dânsu' tot acolo, făcu George.
Şeful arătă, glumeţ, către Lennie.
— Nu prea-i vorbăreţ, ai?
— Nu, nu prea, da' de muncit, munceşte cât şapte. E tare ca un taur.
Lennie zâmbi pentru sine,
— Tare ca un taur, repetă.
George se încruntă la el, şi Lennie îşi plecă ochii, ruşinat că uitase. Şeful spuse brusc:
— Ascultă, Small!
Lennie ridică ochii.
— Ce ştii să faci?
Înspăimântat, Lennie se uită la George, după ajutor.
— Poa' să facă tot ce-i spui, zise George. Poa' să-ncarce şi să care sacii cu grăunţe. E cărăuş bun. Ştie să grăpeze. Poa' să facă orice. Puneţi-l la încercare şi-o să vedeţi.
Şeful se întoarse către George.
— Atunci de ce nu-l laşi să răspundă el? Pe cine vrei 'mneata să tragi pe sfoară?
George vorbi repezit, cu glas tare.
— A! nu zic că-i deştept. Nu e. Ce zic e că munceşte grozav! Poa' să ridice o greutate de două sute de kile.
Şeful băgă caieţelul în buzunar, cu un gest hotărât. Îşi încârligă degetele mari în cingătoare şi se uită chiorâş, cu un ochi aproape închis.
— Ascultă, ce-mi vinzi mie?
— Cum?
— Te-am întrebat ce interes ai tu de flăcăul ăsla? Nu cumva îi iei banii, la plată?
— No, cum o să-i iau?... Cum adică, 'mneata crezi că umblu să-l vânz?
— Păi, eu n-am văzut un om să se zbată atâta pentru altu'. Aş vrea doar să ştiu care ţi-e interesu'?
George spuse:
— Mi-e... văr. I-am făgăduit bătrânii lui c-oi avea grijă de dânsu'. L-a lovit în cap un cal când era mic. Da' al'minteri e ca toată lumea. Atâta că nu‑i deştept. Da' ştie să facă orice-i spui.
Şeful întoarse niţel capul.
— De... ca să care saci cu orz, ştie Dumnezeu că nu-i trebuie minte. Da' nu-ncerca să mă păcăleşti, mă Milton. Să ştii că-s cu ochii pe tine. 'Ce-aţi plecat din Weed?
— Se isprăvise treaba, spuse George repede.
— Ce fel de treabă?
— Am... am săpat o hazna.
— Bine. Da' să nu-ncerci să mă duci pe mine. Am mai văzut eu deştepţi şi 'naintea ta. După masă ieşiţi la lucru cu echipele de grâne. Se strânge orzu' la maşina de treerat. Ieşiţi cu atelaju' lu' Slim.
— Slim?
— Îhî, cărăuşu' ăla mare, 'nalt. Îl vedeţi voi la masă.
Se întoarse abrupt şi se îndreţptă spre uşă, dar, înainte de a pleca, se mai întoarse o dată şi îi privi îndelung pe cei doi.
Când zgomotul paşilor lui pieri, George se îndreptă spre Lennie.
— Parcă ne-nţelesesem sa nu sufli o vorbă. Trebuia să-ţi ţii gura aia spartă şi să mă laşi pe mine să vorbesc. Cât pe ce să nu ne mai ia.
Lennie se holbă disperat la mâinile sale.
— Uitai, George.
— Aşa, uitaşi. Tu mereu uiţi, şi io mereu va să te scot de la ananghie.
Se aşeză greoi pe pat.
— Acu' e cu ochii pe noi. Acu' trebuie să băgăm de seamă să nu facem boacăne. Să-ţi ţii fleoanca aia, să nu mai fii gură spartă.
Tăcu posomorât.
— George.
— Ce mai vrei?
— Nu-i aşa că nu m-a lovit nici un cal în cap, ai, George?
— Bine era dacă te lovea, îi răspunse George, cu răutate. Scăpa lumea de-o groază de necazuri.
— Ziseşi că ţi-s văr, George.
— Ei, minţii. Noroc că-i minciună. Să fi fost rudă cu tine, mă-mpuşcam.
Se opri brusc, păşi spre uşa deschisă şi privi afară.
— I-ascultă, de ce dracu' tragi cu urechea?
Moşul intră domol în odaie. Ţinea măturoiul în mână. Şi pe urmele lui venea, târând labele, un câine ciobănesc, cu botul sur şi cu ochii bătrâni, padizi şi orbi.
Câinele se căsni, olog, până într-un colţ al odăii, unde se tolăni, mârâind domol şi lingându-şi blana sură, jigărită. Bătrânul argat îl urmări din ochi până văzu că s-a liniştit.
— Nu trăgeam cu urechea. Stăm şi io la umbră un picuţ şi scărmănăm câinele. Acuşica terminai de măturat spălătoru'.
— Ba-ţi ciuleai urechile la ce vorbeam noi aciia, zise George. Nu-mi place să-şi vâre nimeni nasu'n treburile mele.
Bătrânul se uită stânjenit de la George la Lennie, şi de la Lenniie iar la George.
— Veneam şi io 'ncoa, zise. Nici n-auzeam ce vorbeaţi voi. Ce mă‑nteresează pe mine ce vorbiţi voi. Cine lucrează la o fermă nu-ntreabă n'ica.
— Şi bine face, zise George, muindu-se niţel, dacă vrea să mai lucreze acolo mult.
Dar apărarea rândaşului îl liniştise.
— Hai, acu' stai şi aşaz'te un pic, zise. Da' bătrân mai e câinele ăsta.
— Îhî, îl am de când era căţelandru. Ce mai câine bun la oi a fost, când era tânăr.
Propti mătura de-un perete şi-şi frecă ţepii albi din obraz cu încheieturile degetelor.
— Cum îţi plăcu şefu'?
— Îmi plăcu. Pare om de treabă.
— E om bun, se învoi argatul. Trebuie să ştii să-l iei.
În clipa aceasta intră un tânăr în baraca-dormitor. Un tânăr subţiratic, cu faţa oacheşă, cu ochii căprui şi cu părul foarte des şi creţ. Purta în mâna stângă o mănuşă de lucru şi, asemenea şefului, era încălţat cu cizme înalte cu tocuri.
— L-aţi văzut pe babacu'?
Rândaşul zise:
— Fu aciia adineauri, Curley. Crez că s-o fi dus spre bucătărie.
— Mă duc să-l prinz, zise Curley.
Dădu cu ochii de noii-sosiţi şi se opri. Se uită cu răceală la George, apoi la Lennie. Braţele i se îndoiră treptat din coate şi mâinile i se strânseră pumn. Se încordă şi se cocoşă un pic, uitându-se de parcă socotea şi ameninţa totodată. Lennie, sub privirea lui, prinse a se frământa şi a mişca din picioare, neliniştit. Curley păşi binişor până la el.
— Voi sânteţi ăi noi pe care-i aştepta babacu'?
— Chiar acu' am venit, spuse George.
— Lasă-l p-ăsta marele să spuie.
Lennie se zvârcolea pe loc, de stânjenit ce era. George zise:
— Da' dacă n-o avea poftă să spuie?
Curley îşi smuci trupul spre el.
— Cristosu' lui, să vorbească când e-ntrebat. Da' tu ce dracu te vâri?
— Umblăm împreună, spuse George cu răceală.
— Zi aşa, d-aia.
George sta încordat, neclintit.
— Da, d-aia.
Lennie îl privea neajutorat pe George, aşteptând instrucţiuni.
— Şi tu nu-i dai voie să vorbească lu' găliganu' ăsta marele, ai?
— Să vorbească dacă are să-ţi spuie ceva.
Dete uşor din cap spre Lennie.
— Chiar acu-am venit, spuse blând Lennie.
Curley îl privi ţintă.
— Ei, al'dată să răspunzi când ţi se vorbeşte.
Se îndreptă spre uşă şi ieşi, cu coatele însă niţel îndoite în afară.
George îl urmări din ochi până dispăru şi apoi se întoarse către rândaşi.
— Ascultă, ce i se năzări ăstuia?
Bătrânul se uită prudent după uşă. ca să se convingă că nu-l auzea nimeni.
— Curley ăsta e iute de mână. A făcut şi niţel box, e în categoria pană, da-i iute de mână.
— N-ar' decât să fie, făcu George. Da' de ce să se lege de Lennie. Lennie nu-i făcu n'ica. Ce-are cu Lennie?
Argatul chibzui.
— De, ţi-oi spune ceva, Curley e şi dânsu' la fel c-o samă de flăcăi d‑ăştia mărunţeii. Toată ziua, bună ziua, caută gâlceavă flăcăilor mari. De parcă le-ar purta sâmbetele că nu-i şi el mare. 'Mneata n-ai mai văz't flăcăi d'ăştia mărunţeii? Mereu le sare ţandăra şi cată gâlceavă.
— Te crez c-am văz't şi io destui mititei d'ăştia afurisiţi. Da' Curley al vostru ar face bine şi-l lase-n pace pe Lennie. Lennie nu-i iute de mână, da' aşchiuţa asta de Curley o să dea de dracu' dacă se joacă cu Lennie.
— Ei, da' Curley-i iute de mână, făcu sceptic bătrânul rândaş. Io todauna am gândit că nu-i drept aşa. Să zicem, mă rog, c-ar sări Curley la unu' mare şi că l-ar bate. Toată lumea cică ce grozav e Curley. Da' ia să zicem că sare la unu mare şi-l bate ăla pe el. Toată lumea, atunci, cică ăl mare trebuia să-şi găsească pe unu' cât el să se bată, şi poa' să şi tabere toţi pe el. Io todauna am gândit că asta nu-i drept. Orice-ar face, pare-se că lu' Curley nimeni nu poa' să-i vie de hac.
George sta cu ochii la uşă. Spuse pe un ton de prevestire rea:
— De, cu Lennie să ia seama. Lennie nu-i boxer, da' Lennie-i tare şi iute, şi Lennie nu ştie de reguli.
Merse către masa pătrată şi se aşeză pe una din lăzi. Strânse pachet câteva cărţi şi începu să le amestece.
Moşul se aşeză şi el pe o ladă.
— Să nu-i spui Iu' Curley c-am zis n'ica. M-ar da afară. Lui ce-i pasă. Pe el nu poa' să-l dea nimeni afară, că-i fecioru' stăpânului.
George tăie cărţile şi începu să le întoarcă, uitându-se la fiecare şi aruncându-le pe masă una peste alta.
— Curley ăsta al vostru, zise, mi se pare că-i un pui de năpârcă. Nu-i înghit p-afurisiţii ăştia mici.
— Mie mi se pare că parc-ar fi mai rău de la o vreme. Se însură acu' vro două săptămâni. Nevas'sa stă acolo-n casa lu' şefu'. Curley parcă-i mai ţanţoş de când se-nsură.
George bombăni:
— O fi făcând pe grozavu' de ochii nevesti-şi.
Moşul se însufleţi la bârfă.
— Îi văzuşi mănuşa, a din mâna stângă?
— Îhî. O văzui.
— Ei, mănuşa aia e plină de vaselină.
— Vaselină? Pen' ce dracu?
— Ei, ţi-oi spune. Curley cică-şi ţine mâna aia moale pentru nevas'sa.
George se absorbi în studiul cărţilor lui.
— Să-i fie ruşine să povestească de-alde-astea, zise.
Bătrânul se simţi reconfortat. Obţinuse de la George un vot de blam. Acum era pe teren ferm şi vorbi mai confidenţial.
— Stai s-o vezi pe nevas'sa, zise.
George tăie iar cărţile şi întinse o pasienţă, încet şi deliberat.
— Frumuşică?
— Îhâ. Frumuşică... da'... 
George îşi studia cărţile.
— Da' ce?
— De... Îi joacă ochii după bărbaţi.
— Aşa? Măritată de două săptămâni şi-i joacă ochii după bărbaţi? D-aia l-o fi furnicând prin pantaloni pe Curley.
— Am văz't-o cum îl cloceşte din ochi pe Slim. Slim e-un cărăuş de frunte. E chipeş al naibii. Slim n-are nevoie să poarte cizme cu tocuri înalte când e-n caru' cu grâne. Am văz't io cum îi făcea ochi dulci lu' Slim. Curley n-a văz't-o. Am văz't cum îi făcea ochi dulci şi lu' Carlson.
George nu răspunse.
— Pesemne c-o să petrecem bine p-aciia. 
Argatul cel bătrân se ridică de pe ladă.
— Ştii ce crez io? 
George nu răspunse.
— Ei, io crez că s-a-nsurat c-o... putoare, Curley.
— Nu-i ăl dintâi, zise George. Au mai făcut-o destui 'naintea lui.
Moşul se îndreptă spre uşă, şi bătrânul său câine înălţă capul şi se uită împrejuru-i, apoi se căzni să se ridice şi-l urmă.
— Trebuie să mă duc să scot lighenele de spălat pentru băieţi. Acuş sosesc carele. Voi, băieţi, o să căraţi orz?
— Ihâ.
— Nu-i spui n'ica lu' Curley ce-ţi spusei?
— Aş, cum o să-i spui?
— Aşa, om'le, să te uiţi la ea. Să vezi dacă nu-i cum zic io, o putoare.
Ieşi pe uşă, în lumina vie a soarelui.
George aşeza cărţile, gânditor, şi l-e întorcea câte trei. Aşeză patru trefle peste aşi.
Pata de soare se aşternuse acum pe duşumea şi muştele zvâcneau prin ea ca nişte scântei. De afară se auzi zăngănit de hamuri şi scârţâit de osii greu încărcate. Din depărtare veni desluşit o chemare:
— Hei, grăjdarule! Şi apoi:
— Unde dracu' e blestematu' ăla de cioroi?
George îşi privi lung pasienţa, apoi spulberă cărţile, amestecându-le, şi se întoarse spre Lennie. Lennie sta culcat pe pat şi-l observa.
— Ascultă, Lennie! Nu-i a bună aciia. Mă tem. O să dai de necaz cu tipu' ăla, Curley. Am mai văz't io d-ald-ăştia. Acu' doar te-a dibuit. Crede că te-a băgat în sperieţi, şi-acu' o să-ţi tragă o snopeală de cum i-o veni la îndemână.
Ochii lui Lennie erau speriaţi.
— Nu vreau să dau de necaz, spuse, jalnic. Nu-l lăsa să mă snopească, George!
George se ridică, trecu spre patul lui Lannie şi se aşeză.
— Urât mi-e soiu' ăsta de pramatii. Am văz't prea destui d-ăştia. Cum zice moşu', lu' Curley nu poa' să-i vie nimeni de hac, el nu zice niciodată n'ica. El todauna câştigă.
Reflectă o clipă:
— Dacă se leagă de tine, Lennie, trebuie să ne cărăm. Asta să-ţi intre bine-n cap. El e fecioru' şefului. Auzi tu, Lennie? Să cauţi cu tot dinadinsu' să-l ocoleşti, auzi? Să nu vorbeşti neam cu el. Dacă vine p-aciia, tu numa'decât treci în partea ailaltă a odăii. Aşa să faci, Lennie, auzi tu?
— Io nu vroi să dau de necaz, se jelui Lennie. Io nu i-am făcut n'ica lui.
— Asta aşa e, da' pentru tine tot degeaba-i, dac-o vrea Curley s-o facă pe grozavu' ca boxer. Tu atâta ţine minte: să n-ai nimic d-a face cu el. O să ţii minte?
— Sigur, George. Nu suflu o vorbă.
Zgomotul atelajelor ce se apropiau se înteţi, tropotul de copite mari pe pământul tare, trasul hăţurilor şi zornăitul lanţurilor de şleauri. Oamenii strigau, de la un car la altul. George şedea pe pat lângă Lennie şi se gândea, încruntat. Lennie întrebă sfios:
— Te-ai supărat, George?
— Nu m-am supărat pe tine. M-am supărat pe afurisitu' ăsta de Curley. Trăgeam nădejde s-adunăm şi noi un ban, muncind amândoi, chiar şi vro sută de dolari.
Glasul îi deveni hotărât:
— Să-l ocoleşti pe Curley, Lennie.
— Sigur, George. Nu suflu o vorbă.
— Nu-i da prilej să se lege de tine, da' dacă te bate, ticălosu', arată-i şi tu lui.
— Ce să-i arăt, George?
— Lasă, las' că-ţi spui io când. Urâţi mi-s afurisiţii ăştia d-alde el. Ascultă, Lennie, dacă dai de vrun bocluc, mai ţii minte ce ţi-am spus să faci?
Lennie se ridică în cot. Faţa i se contractă de gândire. Apoi ochii lui se îndreaptă trişti către faţa lui George.
— Dacă dau de vr'un bocluc nu mă mai laşi să văz de iepuri.
— Nu asta am vrut să zic. Mai ţii minte unde dormirăm azi noapte? Colo jos lângă râu?
— Îhâ. Cum să nu ţiu minte! Mă'uc acolo şi m-ascunz în hăţiş.
— Te ascunzi până viu io să te iau. Nu laşi pe nimeni să te vază. Te ascunzi în hăţişu' de lângă râu. Repetă asta.
— M-ascunz în hăţişu' de lângă râu, colo jos în hăţiş, lângă râu.
— Dacă dai de bocluc.
— Dacă dau de booluc.
Afară scârţâi o frână. Se auzi o chemare:
— Hei! Grăjdaru'! Hei! Grăjdarule!
George spuse:
— Repetă mereu singur, Lennie, să nu uiţi.
Amândoi bărbaţii ridicară ochii, când dreptunghiul de soare din prag se umbri. O fată sta acolo şi se uita înăuntru. Avea buze pline, date cu roşu, şi ochii, depărtaţi între ei, gros fardaţi. Unghiile de la degete îi erau roşii. Părul îi atârna în suluri mici de bucle, ca nişte cârnăciori. Purta un capot de stambă şi pantofi de casă roşii, cu pompoane roşii din fulgi de struţ pe căpute.
— Îl caut pe Curley, spuse.
Glasul ei avea un sunet nazal şi fragil totodată. George îşi desprinse privirea, apoi şi-o întoarse iar.
— A fost aci adineauri, da' plecă.
— Aşa!
Ea îşi puse mâinile la spate şi se rezemă de tocul uşii, încât trupul îi sta proiectat înainte.
— Voi sunteţi flăcăii ăi noi care-au sosit acu', ai?
— Îhî.
Privirea lui Lennie trecea peste trupul ei, şi cu toate că ea părea să nu se uite la dânsul, se arcul niţeluş. Îşi privi unghiile degetelor.
— Câteodată vine p-aci, explică.
George spuse brusc:
— Da, da' acu nu-i aciia.
— Dacă nu-i, va să-l caut pân alte părţi, zise ea, jucăuş.
Lennie o urmărea, fascinat. George spuse:
— Dacă-l vă?, i-oi spune că l-aţi cătat. 
Ea zâmbi şiret şi-şi jucă şoldurile.
— Nu face rău cine caută, zise.
Îndărătul ei răsunară paşi, în trecere. Ea întoarse capul.
— Bună, Slim, ce mai faci?
Prin uşă veni vocea lui Slim:
— Bună, dumneata ce faci? Arăţi bine.
— Îl caut pe Curley şi nu-l găsesc, Slim.
— De, pesemne nu l-ai cătat unde trebuia. L-am văz'it intrând acas' la voi.
Ea deveni brusc temătoare.
— Cu bine, băieţi! strigă înlăuntrul barăcii dormitor, şi plecă zorită.
George se uită la Lennie.
— Isuse, ce mai târâtură! Va-zică aşa nevastă-şi alese Curley.
— E frumoasă, făcu Lennie, defensiv.
— Păi dar! Şi sfioasă, foc. Curley o să mai aibă de furcă cu asta. Atâta că pentru vro douăj' de dolari îl lasă.
Lennie tot mai ţinea privirea pironită asupra uşii unde fusese femeia.
— Doamne, frumoasă era!
Zâmbea admirativ. George coborî o privire iute asupră-i, apoi îl prinse de-o ureche şi-l zgâlţâi:
— Ascultă, tembelule şi nebunule! zise furios. Nici de uitat să nu te uiţi la căţeaua asta. Puţin îmi pasă ce spune şi ce face. Am mai văz't io otrăvuri d-astea, da' mai afurisită momeală de pârnaie ca asta d'adineauri nu văzui nicicând. Tu s-o laşi în pace.
Lennie încercă să-şi scoată din strânsoare urechea.
— Nu făcui n'ica, George. Pe cuvântu' meu.
— Bine. S-o laşi în pace, că de-am văz't vrodat' capcană de şobolan, apoi asta-i. Lasă-l pe Curley ăla să intre la zdup pentru ea. El şi-a cătat-o. Mănuşa plină de vaselină! spuse George cu scârbă. Şi pui rămăşag că-nghite ouă crude şi că scrie să-i trimeaţă toate doftoriile brevetate.
Lennie izbucni deodată:
— Nu-mi place aciia, George. Nu-i loc bun. Vroi să plec d'aciia.
— Va să stăm, până prindem niţel cheag. N-avem încotro, Lennie. Om pleca de-ndată ce-om putea. Nici mie nu-mi place, n-ai grijă.
Se îndreptă către masă şi întinse altă pasienţă.
— Nu, nu-mi place, zise. Numa' câţiva dolari s-avem în buzunar şi ne cărăm. Ne 'cem în sus pe Râul Americii, să spălăm aur. Acolo poate facem vro doi dolari pe zi, şi, mai ştii, poate dăm de vrun filon.
Lennie se aplecă pătimaş spre el.
— Hai să plecăm, George. Să plecam d'aciia. E rău aciia.
— Trebuie să stăm, spuse George scurt. Taci acuma. Or să intre băieţii.
Din spălătorul vecin venea zgomotul apei curgătoare şi zornăitul lighenelor. George îşi studia cărţile.
— Poate-ar trebui să ne 'cem şi noi să ne spălăm, zise. Da' nu făcurăm n'ica să ne murdărim.
Un bărbat înalt sta în prag. Ţinea la subţioară o pălărie de pâslă turtită, în timp ce îşi pieptăna lins înapoi părul jilav, negru şi lung. Ca şi ceilalţi, purta pantaloni albaştri de doc şi o jachetă scurtă de bumbac. Când termină să-şi pieptene părul, se îndreptă spre interiorul odăii, mişcându-se cu maiestatea la care nu ajung decât domnitorii şi cei care-au atins desăvârşirea în vreun meşteşug. Era cărăuşul fruntaş, prinţul fermei, în stare să mâne zece, şaisprezece şi chiar douăzeci de catâri, legaţi cu un singur lanţ de cei din cap. Era în stare să ucidă din vârful biciului o muscă pe crupa rotaşului, fără a atinge animalul. Avea în felul lui de a fi o gravitate şi un calm atât de profund, încât orice discuţie înceta când deschidea el gura. Autoritatea lui era atât de mare, încât opinia sa era lege, în orice domeniu, fie că era vorba de politică ori de dragoste. Faţa lui ascuţită ca baltagul era fără de vârstă. Putea să fi avut şi treizeci şi cinci şi cincizeci de ani. Urechile sale auzeau mai mult decât i se spunea şi vorbirea lui domoală avea subţirimi, nu de gândire, ci de înţelegere dincolo de gândire. Mâinile lui, mari şi subţiri, aveau în mişcări delicateţa gesturilor unui dansator de templu.
Îşi netezi pălăria mototolită, îi făcu o cută îl mijloc şi şi-o puse pe cap. Se uită binevoitor la cei doi din baracă.
— I-o lumină grozavă afară, spuse cu glas plăcut. Mai că nu văz nimic aci 'năuntru. Voi sânteţi ăi noi?
— Adineauri sosirăm, spuse George.
— O să căraţi orz?
— Aşa 'ce şefu'.
Slim se aşeză pe o ladă de cealaltă parte a mesei, în faţa lui George. Examină pasienţa aşternută de-a-ndaratelea în faţă-i.
— Sper c-o să veniti la atelaju' meu, spuse. Glasul îi era foarte blând. Am o pereche de proşti în echipa mea, care nu ştiau să osebească un sac de orz de-o minge albastră. Voi, băieţi, aţi mai încărcat orz?
— Ba bine că nu. Io-unu' n-am cu ce mă făli, da' ticălosu' ăsta mare de colo poa' să ducă singur mai multe grăunţe decât cară alţii câte doi.
Lennie, care urmărise conversaţia plimbându-şi ochii de la unul la altul, zâmbi mulţumit de sine, auzind complimentul. Slim îl privi aprobator pe George, care făcuse un asemenea compliment. Se aplecă peste masă şi pocni cu degetul colţul unei cărţi de joc răzleţe.
— Voi, băieţi, umblaţi după lucru împreună?
Tonul îi era prietenos. Îmbia la destăinuire fără a o cere.
— Sigur c-aşa, făcu George. Vedem unu' d-altu', oarecum.
Arătă spre Lennie, cu degetul mare.
— Nu-i isteţ. Da' la muncâ-i grozav. Şi-i băiat tare bun, da' isteţ nu-i. Îl ştiu demult.
Ochii lui Slim părură să treacă prin George şi dincolo de el.
— Nu-s mulţi car' să umble împreună după lucru, spuse meditativ. Nu'ş de ce. Pesemne că or'unde pe lumea asta afurisită i-e frică la unu' d-altu'.
— E mult mai plăcut să umbli c-un băiat care-l cunoşti, spuse George.
Un bărbat voinic, corpolent, intră în baraca-dormitor. Încă i se mai scurgeau picături pe obraz, din capul ce şi-l frecase vârându-l sub apă.
— Bună, Slim, spuse, apoi se oprii şi îşi aţinti ochii asupra lui George şi a lui Lennie.
— Băieţii ăştia acu' au venit, zise Slim, drept prezentare.
— Îmi pare bine, făcu cel mare. Îmi zice Carlson.
— Eu sunt George Milton. Al de colo e Lennie Small.
— Îmi pare bine de cunoştinţă, repetă Carlson. Nu prea-i mic.
Chicoti uşurel de gluma lui.
— Nu-i mic deloc, repetă.
— Vrui să te-ntreb, Slim... ce-i cu căţeaua ta? Băgai de samă că nu fu azi sub caru' tău.
— A fătat aseară, spuse Slim. Nouă pui făcu. Patru i-am înecat de‑ndată. Nu putea să lăpteze atâţia.
— Îti rămaseră cinci căţelandri, ai?
— Îhâ, cinci. Îi ţinui p-ăi mai mari.
— Ce soi zici c-or fi?
— Nu ştiu. Zic c-or fi vrun soi de ciobăneşti. Că mai mult d-ăştia am văzut p-aciia când era-n călduri.
Carlson continuă:
— Va-zică ai cinci căţelandri, aşa. Vreai să-i ţii pe toţi?
— Nu ştiu. Va să-i ţiu niţel să sugă laptele lu' Lulu.
Carlson spuse gânditor:
— Da, ascultă aicea, Slim. Uit'ce mă gândii. Câinele ăla a lu' Candy e bătrân rău, d-abia mai umblă. Şi pute-n draci. De câte ori vine p-aci, îmi miroase două, trei zile a câine împuţit. Ce nu-i spui tu lu' Candy să-şi împuşte câinele ăsta bătrân şi să-i dai tu un căţelandru să şi-l crească? Pute câinele ăla al lui de la o poştă. Dinţi nu mai are, i-aproape orb, de mâncat nu mai poa' să mănânce. Candy-l ţine cu lapte. Nu poa' să mai mestece n'ica.
George rămăsese cu privirea aţintită stăruitor asupra lui Slim. Dintr‑odată, se auziră de-afară bătăi într-un trianglu, mai întâi rar, apoi tot mai repede, până ce bătaia se topi într-un singur sunet continuu. Încetă, la fel de brusc cum începuse.
— Uite că sună, spuse Carlson.
De afară irupse larma glasurilor unui grup de oameni care treceau. Slim se ridică încet şi cu demnitate.
— Hai, băieţi, veniţi şi voi cât mai e ceva de mâncat. În două minute nu mai găsiţi n'ica.
Carlson se dădu la o parte ca să-l lase pe Slim să treacă înainte şi amândoi ieşiră pe uşă.
Lennie, foarte tulburat, îl urmărea din ochi pe George. George îşi răvăşi cărţile şi le lăsă grămadă.
— Bine, bine! spuse, îl auzii, Lennie. O să-i cer.
— Unu' cafeniu cu alb, strigă Lennie, aţâţat.
— Ha.da acuma, hai să mergem şi noi la masă. Ştiai io dac-o avea vr'unu cafeniu cu alb?
Lennie nu se clintea de pe patul lui.
— Să-i cei acuşica, George! Să nu mai omoare din ei!
— Da, da, sigur. Acu' hai, pun'te pe picioare.
Lennie se suci de pe pat şi se ridică; amândoi se îndreptară către uşă. Când ajunseseră, se năpusti înăuntru Curley.
— Aţi văzut o fată p-aci? întrebă furios.
George spuse cu răceală:
— Acu' vro juma' de oră.
— Aşa, ce dracu' căta aci?
George sta neclintit, privindu-l pe omuleţul cel minios. Spuse, cu ton jignitor:
— 'Cea că pe 'mneata te cată.
Curley păru abia acum să-l vadă cu adevărat pe George. Ochii lui scăpărară către dânsul, îi măsurară înălţimea, îi cumpăniră îndemânarea, îi priviră mijlocul suplu.
— Bine, şi-ncotro a luat-o? întrebă în cele din urmă.
— Nu ştiu, zise George. Nu m-am uitat după ea când plecă.
Curley se încruntă ia el şi, întorcându-i spatele, ieşi grăbit pe uşă. George zise:
— Auzi tu, Lennie, mi-e c-o să trebuiască să mă răfuiesc şi io cu ticălosu' ăsta. Nu-mi place mutra lui. Doamne! Haide. N-o mai fi rămas n'ica de mâncare.
Ieşiră pe uşă. Sub fereastră se aşternea o fâşie de soare. Din depărtare se auzea zdrăngănit de bliduri.
O clipă mai târziu, câinele cel foarte bătrân intră şchiopătând pe uşa deschisă. Privi în dreapta şi în stânga cu ochii lui blânzi, pe jumătate orbi. Adulmecă, şi-apoi se lăsă pe duşumea şi puse capul între labe. Curley se ivi iar în prag şi stătu uitându-se în odaie. Câinele înălţă capul, dar când Curley ţâşni afară din odaie, capul sur al animalului se lăsă iar pe podea.

CAPITOLUL TREI

DEŞI PRIN FERESTRELE BARĂCII-DORMITOR mijea lumina înserării, înăuntru era aproape întuneric. Prin uşa deschisă veneau bufnetele şi, din când în când, zăngănitul unui joc cu potcoave şi la răstimpuri zgomotul vocilor ce se înălţau aprobatoare sau ironice.
Slim şi George intrară împreună în dormiitorul cuprins de întuneric. Slim întinse braţul deasupra mesei cu cărţile de joc şi aprinse becul electric umbrit de un abajur de tablă. Într-o clipă masa se înveli în lumină strălucitoare şi conul abajurului îşi aruncă fascicolul de raze drept în jos, lăsând colţurile barăcii în penumbră. Slim se aşeză pe o ladă şi George luă loc în faţa lui.
— A, i-o n'ica toată, zise Slim. Tot trebuia să-i înec p-ăi mai mulţi. N-ai de ce să-mi mulţumeşti.
— Pentru 'mneata n-o fi fost cine ştie ce, da' pentru dânsu' fu ceva grozav. Doamne sfinte, nici nu ştiu cum l-om mai face să doarmă aciia. Are  să vrea morţiş să doarmă cu ei în grajd. Anevoie l-om opri să nu se vâre şi el în lada căţelandrilor.
— A, n'ica toată, repetă Slim. Da, auzi, zău c-avuseşi dreptate, ce spuneai de el. Isteţ n-o fi, da' om să muncească aşa n-am mai pomenit. Mai să-l omoare p-ăl care-i era pereche la cărat sacii cu orz. Nimeni nu poa' să ţie pas cu el. Doamne Dumnezeule, n-am mai văz't flăcău ca ăsta.
George vorbi cu mândrie:
— Lu' Lennie doar să-i spui ce să facă şi ţi-o face, dacă n-are de gândit cu capu' lui. Singur nu-l taie capu' cum să facă n'ica, da' ştie să facă ce-i spui.
De-afară se auzi zăngănitul unei potcoave lovind ţinta de fier şi scurta larmă a unor strigăte aprobatoare.
Slim se lăsă uşor înapoi încât să nu-i cadă lumina pe obraz.
— E ciudat cum v-aţi adunat voi aşa, unu' cu al tu'.
Era calmă îmbiere a lui Slim la destăinuire.
— Da' ce-i aşa de mirare? întrebă George, pe-un ton defensiv.
— A, nu ştiu. Rar vezi muncitori să umble împreună. Mai că n-am văz't pân-acu' doi băieţi să umble împreună după lucru. Doar ştii cum îs muncitorii de pe la ferme: vin, îşi iau în primire ', lucrează o lună, ş-apoi cer socoteala şi pleacă iar, de unu' singur. Parcă n-ar avea pe nimeni lumea asta de car' să-i pese. Aşa că-i niţel de mirare să vezi p-un scrântit ca ăsta şi p‑un băiat ager ca tine umblând laolaltă.
— Nu-i scrântit, zise George. E bleg ca oaia, la' ţicnit nu-i. Şi nici io nu‑s chiar aşa de ager, altfel n-aş sta să-ncarc orz pe cinzeş' de dolari şi-un culcuş. Să fiu ager, sau măcar niţel mai isteţ colo, aş avea ferma mea, cât de mică, şi mi-aş strânge în hambar recolta mea, nu să stau să fac toată munca şi să n-am parte de rodu' pământului.
George tăcu. Simţea nevoia să vorbească. Slim nici nu-i da ghes, nici nu-l descuraja. Doar şedea acolo, rezemat înapoi, calm şi receptiv.
— Nu prea-i de mirare că noi doi umblăm laolaltă, spuse George în cele din urmă. El şi cu mine sântem născuţi amândoi la Auburn. O cunoşteam pe tuşă-sa Clara. Dânsa-l luase de mic şi-l crescuse. Când a murit tuşă-sa Clara, Lennie ce era să facă decât să meargă cu mine la lucru. Cu timpu' ne‑am deprins unu' cu altu'.
— Îhâ, făcu Slim.
George se uită spre Slim şi văzu ochii liniştiţi, ca de zeu, prinşi de faţa sa.
— La-nceput îmi plăcea, spuse George. Mă distram ceva grozav cu el. Îi jucam la renghiuri, unde era prea bleg ca să vază singur de el. Da' era prea bleg şi ca să ştie că-i joacă altu' vr'un renghi. Io mă distram. Mi se părea că‑s deştept foc, pe lângă dânsu'. Făcea orice-i spuneam, cât de năstruşnic să fi fost. Să-i fi spus să saie-ntr-o prăpastie, sărea. După un timp a început să nu-mi prea mai placă. El niciodată nu se supăra, puteam să-l chinui oricât... şi când te gândeşti, cu mâinâle lui, i-era lesne să-mi zdrobească fiştece oscior, da' odată nu m-a atins, nici c-un deşt.
Glasul lui George trecu la un ton de spovedanie.
— Să-ţi spui ce m-a făcut să nu mă mai port aşa. Într-o zi stăm c-un cârd de băieţi sus pe malu' râului Sacramento. Şi mă simţeam isteţ al naibii, şi-mi ardea de joacă. Mă-ntorc către Lennie şi-i zic: „Săi în apă." Şi el sare. Şi nu ştie să-noate neam. Mai să se-nece pân' să-l putem scoate. Şi ce recunoscător mi-a fost că l-am scăpat! Uitase ca pământu' că io-i spusesem să saie-n apă. Ei, de-atuncia n-am mai făcut d-alde-astiea.
— E băiat bun, spuse Slim. Poţi să fii băiat bun şi fără să ai minte. Ba‑mi pare chiar că-i tocmai pe dos. Ia-l pe unu' cu adevărat isteţ, să vezi că rareori e şi om bun.
George adună cărţile risipite şi începu să întindă o nouă pasienţă. Afară bufneau de pământ potcoavele. La ferestre, lumina amurgului tot mai lucea în geamuri.
— Io neamuri n-am, zise George. Am văz't io p-ăi care umblă să muncească singuri pe la ferme. Nu le e bine. N-au nici o plăcere. Cu vremea se ticăloşesc. Nu se mai gândesc decât la bătaie până la urmă.
— Îhî, se ticăloşesc, admise Slim. Ajung de nu le mai vine să vorbească cu nimeni.
— Fireşte, Lennie i-un blestem pe capu' meu, îmi face multe belele, prea des chiar, da' vezi că te deprinzi să tot umbli c-un om când nu poţi scăpa de el.
— Rău nu e Lennie, spuse Slim. Io-mi dau seama că Lennie nu-i deloc rău.
— Fireşte că nu-i. Da' intră mereu în belele fin'că-i aşa bleg, săracu'. Cum s-a-ntâmplat şi la Weed...
Se opri, pe cale să întoarcă o carte. Părea îngrijorat. Aruncă o privire peste masă, către Slim.
— Da' nu spui la nimeni.
— Ce făcu la Weed? întrebă calm Slim.
— N-ăi spune la nimeni?... Nu, fireşte că nu.
— Ce făcu la Weed? întrebă iar Slim.
— Păi, văzu o fată-n rochie roşie. Copilăros cum e, vrea să puie mâna pe tot ce-i place. Nu-ma' aşa, să pipăie. Ei, şi-ntinde mâna să pipăie rochia aia roşie, da' fata se pune pe ţipat, şi asta-l năuceşte de tot pe Lennie, şi se ţine crampon de rochie, fiin'că alceva nu-i dă-n gând. Şi fata ţipa întruna. Io nu eram departe şi când auzii scandalu' dădui fuga. Când ajunsei, Lennie era de speriat era că altceva decât să ţie crampon rochia nu-i da-n gând. L-am pocnit în cap c-o stinghie de gard ca să-l fac să-i dea drumu'. Aşa de speriat era că nu putea da drumu' rochiii. Şi ştii cât îi el de tare.
Ochii lui Slim, neschimbaţi, nu clipeau. Dădu uşurel din cap.
— Şi ce se-ntâmplă?
George îşi întinse cu grijă şirul pasienţei.
— Păi, nebuna aia de fată s-a năpustit la poliţie să spună c-a violat-o. Oamenii de la Weed au pornit o ceată după Lennie să-l linşeze. Aşa că şezurăm într-un şanţ de irigaţie, sub apă, toată ziulica ceea. Numa' capetele le ţineam afară, sub ierburile de pe buza şanţului. Şi noaptea am tulit-o din ţinut.
Slim ramase câtva timp tăcut.
— Zi nu i-a făcut nici un rău fetii, îî? întrebă în cele din urmă.
— Aş, de unde. Doar c-a speriat-o. Şi io m-aş fi speriat să mă fi-nşfăcat unu' ca el. Da' nu i-a făcut n'ica. Atâta vroia el, să pipăie rochia aia roşie, cum vrea acu' să mângâie căţeii ăia întruna.
— Nu-i om rău, spuse Slim. Io-l ghicesc p-unu' ticălos de la o poştă.
— Sigur c-aşa-i, nu-i rău, şi orice i-aş zice io să facă...
Lennie intră pe uşă. Îşi purta haina de doc pe umeri ca pe-o pelerină şi părea niţeluş aplecat înainte.
— Ce faci, Lennie? îl întâmpină George. Cum îţi place căţelu' care ţi l-a dat?
Lennâe răspunse într-o suflare:
— E cafeniu cu alb, cum vream io.
Se duse de-a dreptul către patul lui şi se culcă, cu faţa la perete şi cu genunchii ridicaţi. George puse brusc cărţile jos.
— Lennie! zise el, sever.
Lennie răsuci gâtul şi se uită peste umăr:
— Ai? Ce vrei, George?
— Ţi-am spus că n-ai voie s-aduci aciia căţelu'.
— Ce căţel, George? N-am nici un căţel.
George se duse repede la el, îl înşfacă de umăr şi îl întoarse pe spate. Băgă mâna şi culese căţeluşul de unde îl ţinuse ascuns Lennie, lipit de pântecele lui.
Lennie se aşeză repede în capul oaselor.
— Dă-mi-l, George! George zise:
— Ieşi imediat şi duci căţelu' înapoi în culcuşu' ălorlalţi. Trebuie să doarmă cu maică-sa. Ce, vrei să-l omori? Abia se născu, ieri seară, şi tu-l şi scoţi din cuibu' lui. Dacă nu-l duci 'napoi, îi spui lu' Slim să nu ţi-l mai dea.
Lennie înălţă mâinile, rugător:
— Dă-mi-l, George. Îl duc 'napoi. Nu vrui să-i fac rău, George. Zău că nu. Vrui doar să-l mângâi un pic.
George îi puse căţelul în mâini.
— E-n regulă. Îl duci 'napoi repede, şi nu cumva să-l mai scoţi din ladă. Altfel să ştii că moare.
Lennie o şterse repede din odaie. Slim nu se mişease. Ochii lui calmi îl urmăriră pe Lennie până ieşi pe uşă.
— Isuse, zise. E aidoma ca un copil.
— Aşa e, aidoma c-un copil. Şi nici răutate mai multă n-are, ca un copil, doar că-i atâta de puternic. Pui rămăşag că nu mai vine la noapte să doarmă aciia. O să doarmă lipit de lada cu căţei, în grajd. De... să-l lăsăm. N-ar' ce rău să tacă acolo.
Afară aproape că se întunecase. Moş Candy, rândaşul, intră în odaie şi se duse drept spre pat, iar in urma lui se chinuia să-l urmeze bătrânul său câine.
— Hello, Slim. Hello, George. N-aţi jucat nici unu' potcoave?
— Nu-mi place să joc seară de seară, îi răspunse Slim.
Candy vorbi înainte.
— N-aveţi vr'unu' din voi un pic de whisky? Mă doare burta.
— N-am, zise Slim. Să-l am, l-aş bea io, cu toate cu nu mă doare burta.
— Mă doare rău burta, zise Candy. De la blestematele alea de gulii. Ştiam io c-o să-mi facă aşa, dinainte să le mânânc.
Din curtea peste care se lăsa întunericul intră Carlson cel gros. Se duse către celălalt cap al dormitorului şi aprinse al doilea bec, umbrit de-un abajur de tablă.
— E mai întuneric ca-n iad aciia, zise. Isiise, ce mai trage negru' ăla la potcoave!
— Se pricepe, nici vorbă, zise Slim.
— Se pricepe-al naibii, făcu iar Carlson. Pe lângă el nu mai poa' să câştige nimeni...
Se opri şi adulmecă aerul odăii şi tot adulmecând, îşi coborî privirea spre câinele cel bătrân.
— Doamne, Dumnezeule, ce mai pute şi câinele ăsta. Dă-l afară, Candy! Nimic nu pute mai al dracului ca un câine bătrân. Trebuie să-l dai afară.
Candy se răsuci până în marginea patului. Întinse mâna şi mângâie câinele bătrân, apoi se scuză;
— Atât-a stat pe lângă mine, că io nici nu mai bag de seamă că pute.
— Bine, da' io nu-l pot răbda aciia, făcu Carlson. Duhoarea asta a lui mocneşte şi după ce-l dai afară.
Cu pasul lui greoi trecu mai aproape de câine şi îl privi.
— N-are dinţi, zise. E ţeapăn de reumatism. Nu ţi-e de nici un folos, Candy. Şi nici lui nu-şi mai e de nici un folos. De ce nu-l împuşti, Candy?
Bătrânul se suci niţel în pat, stingherit.
— De, dracu' ştie! îl am de-atâta de demult. De când era căţelandru. Păzeam oile cu el.
Spuse cu mândrie:
— N-aveţi să credeţi dacă vă uitaţi acu' la el, da' a fost ăl mai bun câine ciobănesc car' l-am pomenit în viaţa mea!
George zise:
— Am văz't la Weed p-unu' c-un fox sârmos care ştia să păzească oile. Învăţase de la câinii ăilalţi.
Carlson nu se lăsă.
— Auzi, Candy. Câinele ăsta bătrân al tău pătimeşte-ntruna. Dacă l-ai duce tu colo-n fundu' curţii şi i-ai trage un glonţ în ceafă... —" se aplecă niţel să-i arate locul — ...uite, chiar aci... Îţi spui io că nici n-ar mai şti ce l-a picnit.
Candy privi împrejur, nenorocit.
— No, zise încetişor. No, n-aş putea să fac una ca asta.
— N-are, mă, nici o bucurie, stărui Carlson. Şi mai şi pute-n draci. Să-ţi spui io cum facem. Îl omor io-n locu' tău. Ca să nu zici că l-ai omorât cu mâna ta.
Candy îşi dădu jos de pe pat picioarele. Îşi scărpină nervos ţepii albi din obraji.
— Îs aşa deprins cu el, spuse încetişor. Îl am de când era căţelandru.
— Ei şi, parcă-i faci vr'un bine că-l ţii în viaţă? zise Carlson. Auzi tu, căţeaua lu' Slim a fătat ieri. Pui rămăşag că Slim îţi dă un căţeluş să-l creşti, nu-i aşa, Slim?
Între timp, cărăuşul îl cercetase cu ochii lui liniştiţi pe bătrânul câine.
— Aşa e, spuse. Dacă vrei, îţi dau un căţelandru.
Se smuci niţel, ca pentru a-şi regăsi graiul nestingherit.
— Carl are dreptate, Candy. Câinele ăsta nu mai are nici o bucurie de viaţă. Io aş dori să se găsească cineva să mă-mpuşte, dac-o fi s-ajung bătrân şi schilod.
Candy se uită la el desnădăjduit, fiindcă opiniile lui Slim erau lege.
— Mai ştii, poate l-o durea, sugeră. Mie nu mi-i anevoie să-l îngrijesc.
Carlson spuse:
— Cum l-aş împuşca io, n-ar simţi nimica. Aş pune pistolu' drept acilea. — Arătă locul cu vârful piciorului. — Chiar acilea-n ceafă. Nici măcar n-ar tresări.
Candy căută ajutor, uitându-se de la unul la altul, scrutându-le feţele. Un tânăr care lucra la câmp intră în odaie. Umerii lui gârboviţi erau aduşi înainte şi umbla greoi de parcă ar fi cărat, nevăzut, sacul cu grâne. Se duse la patul lui şi îşi puse pălăria pe poliţă. Apoi culese de pe poliţă o revistă-magazin, grosolan tipărită pe hârtie galbenă, şi o aduse sub bătaia luminii.
— Ţi-arătai asta, Slim?
— Ce anume?
Tânărul căută pe la sfârşitul revistei, apoi o puse pe masă şi arătă cu degetul.
— Uite ici, citeşte asta!
Slim se aplecă peste foaie.
— Hai, zise tânărul. Citeşte tare.
— „Dragă Redacţie", citi rar Slim, „Citesc revista dumneavoastră de şase ani şi zic că-i cea mai bună de pe piaţă. Îmi plac povestirile lui Peter Rand. E formidabil! De pildă: Călăreţul Negru. Daţi-ne mai des asemenea povestiri. Eu nu prea scriu scrisori. Dar gândii ca să vă spui că revista dv., când dă omul zece cenţi, nu-i pare rău."
Slim ridică ochii, întrebător:
— De ce vruşi să citesc asta?
Whit spuse:
— Citeşte înainte. Citeşte numele, dedesubt. Slim citi:
— „Al dumneavoastră, care vă doreşte succes, William Tenner."
Ridică iar ochii către Whit:
— De ce vruşi să citesc asta?
Whit închise revista, plin de demnitate.
— Nu ţi-l aminteşti pe Bill Tenner? Care-a lucrat aciia acu' vro trei luni?
Slim se gândi...
— Unu' mărunţel? întrebă. Care lucra la grapă?
— El e! strigă Whit. El e ăla!
— Crezi că el e ăla care-a scris scrisoarea?
— Păi, ştiu io. Bill şi cu mine stăm într-o zi chiar aciia. Bill avea la el o revistă d-asta care tocma' apăruse. Se uită pin ea şi zice: „Scrisei o scrisoare. Să vedem, au băgat-o-n revistă?" Da' n-o băgaserâ. Şi-atuncia Bill cică: „Or fi ţinând-o pentru al'dată." Şi poftim c-aşa fu. Asta e!
— Pesemne c-ai dreptate. Uite c-au tipărit-o.
George întinse mâna după revistă.
— Ia să văz şi io.
Whit găsi locul cu pricina, dar nu dădu revista din mână. Indică scrisoarea cu degetul arătător. Apoi se duse la poliţa sa şi aşeză revista cu grijă înăuntru.
— Oare o fi văz't-o Bill? zise. Bill şi cu mine lucram amândoi pe ogoru' ăla cu mazăre. Eram cu grăpatu' amândoi. Bill era băiat bun, dat naibii.
Carlson nu se lăsase atras de noul subiect. Sta tot cu privirea aţintită în jos, spre bătrânul câine. Candy îl urmărea, stânjenit. Carlson spuse:
— Dacă vrei, îl scap pe nenorocitu' ăsta chiar acu' de toate chinurile, şi‑am isprăvit povestea. De mâncat nu mănâncă, de văzut nu vede, nici să umble nu poate făr' să sufere.
Candy spuse cu oarecare nădejde în glas:
— N-ai armă.
— Pe dracu' n-am. Am un Luger. N-o să-l doară neam.
Candy zise:
— Nu-i mai bine mâine? Să mai aşteptăm până mâine.
— Nu văz ca ce, zise Carlson.
Se duse la patul lui, trase de dedesubt un sac şi scoase din el un pistol Lueger.
— Să isprăvim odată cu chestia asta, zise. Nu poate omu' dormi aciia de duhoarea asta a lui.
Băgă pistolul în buzunarul de la spate. Candy se uită îndelung la Slim, în nădejdea că-l va ajuta să găsească vreun argument. Dar Slim tăcea. În cele din urmă, Candy spuse domol şi resemnat:
— Bine, ia-l.
Nu îşi coborî deloc privirea asupra câinelui. Se culcă şi îşi încrucişă braţele pe dindărătul patului, uitindu-se ţintă în tavan.
Carlson scoase din buzunar o chingă mică de piele. Se aplecă şi i-o legă bătrânului câine în jurul gâtului. Toţi cei de faţă, în afara lui Candy, se uitau ce face.
— Hai, băiete, hai, băiatule! spuse cu blândeţe.
Şi lui Candy, pe un ton de scuză:
— Nici n-o să simtă.
Candy nu se mişcă şi nici nu-i răspunse. Carlson trase de curea. Bătrânul câine se sculă anevoie şi se puse ţeapăn pe picioare, apoi se duse după cureaua care îl trăgea domol.
Slim chemă:
— Carlson.
— Îâ?
— Ştii ce-ai de făcut.
— Ce vrei să spui, Slim?
— Ia o lopată, spuse Slim scurt.
— A, fireşte! Am înţeles.
Scoase câinele afară, în întuneric.
George îl urmă până la uşă, o închise şi trase binişor la loc încuietoarea. Candy sta pe pat, ţeapăn, uitându-se ţintă în tavan.
Slim vorbi tare:
— Unu' din catârii mei înaintaşi nu'ş ce are la o copită. S-o fi rănit. Trebuie să-i pui nişte catran.
Avea un glas tărăgănat, care se stinse degrabă. Afară era tăcere. Paşii lui Carlson piereau în depărtare. Tăcerea pătrunse în casă. Tăcerea stăruia. George chicoti.
— Pud rămăşag că Lennie-i colo-n grajd, la căţelu' lui. N-o să mai vrea să vie aciia acu', dacă are-un căţel.
Slim spuse:
— Candy, poţi să-ţi alegi din căţeii ăia pe care-l vrei.
Candy nu răspunse. Tăcerea se lăsă iar asupra odăii. Venea din noapte şi invada odaia.
George spuse:
— Nu vrea nimenea să joace o partidă de euchre cu mine?
— Aş juca io vr'o două partide cu 'mneata, spuse Whit.
Se aşezară unul în faţa celuilalt, la masă, sub bătaia lămpii, dar George întârzia să amestece cărţile. Râcâia nervos cu unghia marginea pachetului şi măruntul zgomot scârţâit atrase asupră-i privirea tuturor celor din odaie, încât se opri. Tăcerea se lăsă iar peste încăpare. Trecu un minut, şi apoi încă unul. Candy zăcea neclintit, cu privirea aţintită în tavan. Sbm îl privi o clipă, apoi îşi coborî ochii asupra mâimlor sale; îşi acoperi o mână cu cealaltă şi rămase aşa. De sub duşumea veni un zgomot mărunţel, ca un ronţăit, şi toţi bărbaţii îşi mutară privirile într-acolo, recunoscători. Doar Candy sta mai departe cu ochii pironiţi în tavan.
— Parc-ar fi un guzgan, colo, jos, spuse George. Ar trebui să punem o cursă acolo.
Whit izbucni:
— Ce naiba o face atâta?... Hai şi dă cărţile, ce nu le dai? Asa nu mai jucăm noi euchre niciodată.
George adună cărţile într-un pachet strâns, apoi le privi dosurile. Tăcerea năpădise iarăşi odaia.
O detunătură răsună în depărtare. Oamenii se uitară iute la bătrân. Toate capetele se întoarseră spre dânsul. O clipă el continuă să privească tavanul. Apoi se răsuci încet cu faţa la perete şi rămase aşa, în tăcere.
George amestecă zgomotos cărţile şi le împărţi. Whit trase către el un carton pentru înseninat punctele şi începu prin a aşeza fisele. Whit spuse:
— Zic că voi, băieţi, ăţi fi venit aci să lucraţi?
— Cum adică? Ce vrei să spui? întrebă George.
Whit râse:
— Păi, venirăţi vinerea. Până duminecă aveţi de lucru două zile.
— Nu-ş ce socoteală-i asta, făcu George.
Whit râse iar:
— Ba ştii, dac-ai mai umblat mult pe la ferme d-astea mari. Unu' care vrea să vază cum e la o fermă, soseşte sâmbătă după-masă. Îşi ia cina de sâmbătă şi trei mese de duminecă, şi poa' să plece luni după gustarea dintâi, făr' să fi pus mâna pe ni'ca. Da' voi venirăţi vinerea la amiază. O zi jum'ate trebuie să faceţi, oricum v-ăţi fi socotit voi.
George îl privi liniştit în faţă.
— Noi o să cam stăm p-aciia. Eu şi cu Lennie vrem să strângem câţiva bănişori.
Uşa se deschise liniştit şi grăj darul băgă capul înăuntru; o faţă descărnată de negru, purtând semnele durerii, şi cu ochi răbdători.
— Domnu' Slim.
Slim îşi luă ochii de la bătrânul Candy.
— O, hello, Crooks. Ce e?
— Mi-aţi spus să-ncălzesc catran pentru picioru' catârului?iuia. E cald.
— Aha! Sigur c-aşa, Crooks. O să viu îndată să i-l pui.
— Pot să i-l pui şi eu, dacă vreţi, domnule Slim.
— No. Viu eu imediat. Se sculă.
Crooks spuse:
— Domnu' Slim.
— Da?
— Tipu' ăla mare, ăl nou, se tot joacă mereu cu căţeii dumneavoastră, în grajd.
— Lasă, nu-i nimic. I-am dat şi lui un căţel.
— Mă gândii să vă spui, zise Crooks. Îi tot scoate din ladă şi-i tot suceşte în mâini. Bine n-ar' să le facă.
— Las' că nu le face nimic, zise Slim. Viu şi eu cu tine acu'.
George ridică ochii.
— Dacă nebunu' ăla face prostii p-acolo, dă-l afară, Slim.
Slim ieşi din cameră, ducându-se după grăjdar. George împărţi cărţile şi Whit culese pe ale sale şi le examina.
— O văzuşi pe mititica? întrebă.
— Care mititică?
— Păi, nevasta aia nouă a Iu' Curley.
— Da, o văzui.
— Ei, aşa că-i o bucăţică bună?
— N-am văz't-o destul ca să ştiu, spuse George.
Whit îşi puse jos cărţile, spectaculos.
— Ei, stai p-aci şi ţine ochii deschişi. O să vezi prea şi prea. N-ascunde nimica aia. N-am mai văz't una ca ea. Îi joacă ochii mepeu, după toţi. Pui rămăşag că face cu ochiu' şi grăjdaru-lui. Nu-ş ce dracu' vrea.
George întrebă ca în treacăt:
— A fost vr'un necaz ceva, de când e aciia?
Era evident că pe Whit nu-l interesa jocul. Puse pe masă cărţile ce le ţinea în mână şi George le amestecă în pachet. Cu un aer hotărât, George îşi întinse iar pasienţa — şapte cărţi şi şase pe deasupra, şi iar cinci peste ele.
Whit zise:
— Da, înţeleg ce vrei să spui. No, pân' acu' nimica. Lu' Curley i-au intrat viespi în nădragi, şi-atâta tot, pân' acu'. De cum e băieţii p-acilea, hop şi dânsa. Îl cată pe Curley, ori şi-aduce aminte c-a uitat vr'o drăcie p-aci şi vine s-o cate. Pesemne zor nevoie să stea lângă bărbaţi. Iar pe Curley îl furnică pân' pantaloni în draci, da' pân-acu' altcava nimic.
George spuse:
— O să iasă o belea. O să facă aia o belea de toată frumuseţea. O vezi cât de colo că-i momeală de puşcărie d-a gata. Curley ăla şi-a făcut-o cu mâna lui, ar1 să vază el. O fermă ca asta, c-o ceată de găligani, nu-i loc nimerit pentru-o fată, mai cu seamă una ca ea.
Whit spuse:
— Dacă te sâcâie ceva gânduri, ai face bine să vii cu noi ăştiălalţi la oraş mâine seară.
— De ce? Ce faceţi acolo?
— Păi... ce se face de-obioei. Ne 'cern la localu' lu' tanti Suzy. E ceva pe cinste. Tanti Suzy e grozavă, te strici de râs cu ea, numa-n bancuri o ţine. Ca de pildă, când dam să intrăm sâmbăta trecută. Tanti Suzy deschide uşa ş‑apoi ţipă peste umăr: „Fetelor, puneţi repede ceva pe voi, că vine şerifu'!" Şi nici nu vorbeşte porcos, niciodată. Ţine cinci fete.
— Şi cât te costă?
— Doi dolari jum'ate culcatu'. Cu douş'cimci de cenţi poci să ai o băutură. Suzy are şi nişte foteluri mişto unde poci să stai. Dacă n-ai chef de fete, nu-i bai, poci sta într-un fotei d-ăla, să bei un pahar, două, trei, şi să-ţi treci: timpu', că Suzy nu se supără. Nu-d repede pe băieţi şi nu-i dă afară, dacă n-are chef de fete.
— Poate m-oi duce şi io să văz cum e p-acolo, spuse George.
— Sigur. Să vii. I-o distracţie pe cinste, cu bancurile alea care le tot spune dânsa. Odată cică: „Ştiu pe unii care dac' au pe podea o scoarţă de petice şi pe patifon o lampă c-o păpuşă şi cu farafastâcuri la abajur, îşi închipuie că ţine un salon." De localu' lu' Clara vorbea ea aşa. Cică, Suzy: „Io ştiu ce vă trebuie vouă, băieţi", cică. „Fetele mele e curate", cică „şi-n whisky-u' meu io nu bag apă", cică. „Dacă are vr'unu' din voi chef să se uite la o lampă cu farafastâcuri şi nu-i pasă de s-o arde, n-ar' decât, ştie un' să se ducă". Şi cică: „Sunt unii p-aciia care umblă şi-acu' răscrăcănaţi fiin'că le plăcu să sie uite la o lampă cu farafastâcuri."
George întrebă:
— Clara ţine localu' ăl'lalt, ai?
— Îhâ, confirmă Whit. Da' noi nu ne 'cern acolo neam. Clara ia trei bistari culcatu' şi trei'ş'cinci un pahar, şi nici bancuri nu face. Da' localu' lu' Suzy e curat şi-are foteluri mişto. Şi, pe deasupra, nici nu primeşte filfizoni.
— Eu şi cu Lennie trebuie să strângem nişte bănişori, spuse George. M-oi duce poate io p-acolo, să şez să beau un pahar, da' de cheltuit doi dolari jum'ate, aia n-o fac.
— Pe, omu' mai trebuie să se şi distreze când şi când, spuse Whit.
Uşa se deschise şi intrară împreună Lennie şi Carlson. Lennie se strecură spre patul lui şi se aşeză pe el, silindu-se să nu atragă atenţia. Carlson băgă mâna sub patul său şi îşi scoase sacul. Nu se uită la moş Candy, care tot mai sta cu faţa la perete. Carlson găsi în sac o vergea de curăţat şi un bidonaş cu ulei. Le puse pe pat şi apoi scoase la iveală pistolul, îi trase magazia şi cu un zgomot sec aruncă glonţul din locaş. Apoi se apucă să cureţe ţeava cu vărguţa. Când se auzi zgomotul ejectorului, Candy se întoarse şi se uită o clipă la armă, apoi se suci iar cu faţa la perete.
Carlson întrebă, degajat:
— Curley a mai fost p-aci?
— Nu, îi răspunse Whit. Da' ce dracu-l roade pe Curley?
Carlson se uită chiorâş la ţeava armei sale.
— Îşi cată cocoana. Îl văzui umblând de colo-colo p-afară.
Whit spuse, sarcastic:
— Jum'ate din timp o caută, şi jum'atea ailaltă-l caută ea pe el.
În odaie năvăli Curley, agitat.
— Aţi văzut-o careva pe nevastă-mea, băieţi? întrebă.
— N-a fost p-acilea, spuse Whit.
Curley se uită ameninţător prin cameră.
— Unde dracu' e Slim?
— S-a dus la grajd, spuse George. Să puie catran p-o copită crăpată.
Umerii lui Curley căzură, apoi se ridicară iar.
— De când s-a dus?
— Acu' cinci, zece minute.
Curley o zbughi afară, trântind uşa în urmă-i. Whit se ridică.
— Zic că să văz şi io una ca asta, spuse. Curley s-a scrântit, altfel nu s‑ar lega de Slim. Şi e iute de mână, Curley. A ajuns în finală la Mănuşile de Aur. Are şi nişte tăieturi din ziare unde scrie d-asta.
Chibzui.
— Da', orişicât, pe Slim ar face bine să-l lase-n pace. Nu ştie nimeni de ce-i în stare Slim.
— Crede că Slim e cu nevastă-sa, ai?
— Asa s-ar părea, făcu Whit. Fireşte că nu-i cu ea. Cel puţin aşa zic io. Da' vreau să văz şi io tevatura, dac-o fi să fie. Hai să mergem.
George spuse:
— Io rămâi aciia. Nu vreau să mă bag în nici o chestie cu bocluc. Lennie şi cu mine trebuie să strângem un bănuţ, să ne facem niţel cheag.
Carlson îşi termină curăţatul armei, şi-o puse în sac şi împinse sacul sub pat.
— O să merg şi io afară, să văz tărăşenia asta, zise.
Moş Candy rămase nemişcat, iar Lennie sta pe patul lui şi-l urmărea cu băgare de seamă pe George.
După ce plecară Whit şi Carlson şi uşa se închise în urma lor, George se întoarse către Lennie:
— Ce-i cu tine? Ce făcuşi?
— N'ica nu făcui, George. Slim 'ce că mai bine să nu-i mai mângâi atâta pe căţeii ăia acuma. Slim 'ce că nu le face bine. Şi-atuncia venii aciia. Am fost cuminte, George.
— Puteam să-ţi spui şi io atâta lucru, zise George.
— Păi da' nu le făceam nici un rău. Stăm cu căţeluşu' meu în poală şi-l mângâiam, atâta.
George întrebă:
— L-ai văz't pe Slim acolo-n grajd?
— Păi dar! Mi-a zis că mai bine să nu mai tot mângâi căţelu' ăla.
— Ai văz't-o şi pe fata aia?
— Care, a lu' Curley? .
— Ihî. Veni şi ea în grajd?
— No. Io n-am văz't-o.
— N-ai văz't deloc pe Slim vorbind cu dânsa?
— Ţţţ, scutură din cap Lennie. N-a venit în grajd.
— Bine, făcu George. Mi-e că n-o să vază băieţii nici o bătaie. Dacă e vr'o bătaie, Lennie, tu să nu te bagi.
— Io nu vroi să mă bat, făcu Lennie.
Se ridică de pe patul lui şi se aşeză la masă, în faţa lui George.
George amestecă, aproape automat, cărţile; îşi înşiră iarăşi pasienţa, cu o încetineală deliberată, meditativă.
Lennie întinse mâna după o carte cu figură, o privi îndelung, apoi o întoarse cu capătul celălalt şi iar o privi îndelung.
— E la fel la amândouă capetele, spuse. George, de ce-i la fel la amândouă capetele?
— Nu ştiu, spuse George. Aşa le face... Ce făcea Slim în grajd când l-ai văz't tu?
— Slim?
— Da, el. Când l-ai văz't la grajd şi ţi-a spus că să nu-i mai mângâi atâta pe căţei.
— A, da. Avea-n mână o cană cu păcură şi-o pensulă. Nu-ş ce făcea cu ele.
— Eşti sigur că fata aia n-a intrat, cum intră aciia azi dimineaţă?
— No, n-a intrat neam.
George oftă.
— Mai bine, orişicând, un bordel bun. zise. Se duce omu' acolo, se‑mbată, îşi uşurează firea-n toate pnvmţile, şi n-are nici un bocluc. Şi ştie din capu' locului cât are să-l coste. Da' cu momelile astea, parcă n-ar avea alt gând decât să te bage la zdup.
Lenme îi sorbea admirativ vorbele şi mişca niţel din buze ca să nu piardă şirul. George continuă:
— Ţi-aduci aminte de Andy Cushman, Lennie? Ala care mergea la şcoala primară?
— Ala care-avea o mamă de făcea plăcinte calde la copii?
— Îhî. Ala. Tu ţii minte orişice dacă-i amestecat cu haleală.
Georgs îşi privi atent pasienţa. Puse un as peste rândul dm urmă şi le suprapuse un doi, un trei şi un patru de carou.
— Andy e acu' la San-Quentin, din pricina unei putori, spuse George.
Lennie bătea toba în masă cu degetele.
— George!
— Ai?
— George, cât mai e pân-o s-avem căsuţa aia a noastră şi-o să trăim în belşug, din rodu' pă-mântului, şi cu iepuri?
— Nu ştiu, spusa Gaorge. Trebuie să strângem ceva bănişori. Io ştiu un locşor care-am putea să-l luăm ieftin, da' pe degeaba nu-l dă.
Moş Candy se răsuci încet cu faţa la ei. Ochii îi erau larg deschişi. Îl urmărea pe George cu luare-aminte.
Lennie zise:
— Mai spune de locu' ăla, George.
— Păi nu-ţi spusei aseară?
— Hai, mai spune, George.
— Păi, e zece pogoane, zise George. Are şi-o moricică de vânt. Are pe el o colibă şi-o curte de păsări. Are bucătărie, are livadă, cireşe, mere, piersici, caise, nuci şi câţiva butuci de viţă. E şi-un petec de luţernă, şi apă berechet s-o uzi. E şi-o cocină pentru porci...
— Şi iepuri, George.
— Pentru iepuri nu e încă n'ica, da' poci foarte uşor să zidesc io câteva coteţe şi tu poci să-i hrăneşti cu luţernă pe iepurii ăia.
— Te crez că poci, spuse Lennie. Afurisit să fiu dacă nu poci io.
Mâmile lui George lăsară cărţile. Glasul îi deveni mai cald.
— Şi-am putea să ţinem câţiva porci. Aş putea să zidesc o afumătoare, ca aia de-o avea bunicu', şi când tăiem porcu' putem s-afumăm slănina şi şuncile, şi să facem cârnaţi şi d-alde-astea. Şi când suie somonu' apa, am putea să prindem cam o sută şi să-i sărăm ori să-i afumăm. I-am mânca dimineaţa, la prânzişor. Nici nu există ceva mai bun ca somonu' afumat. Şi când s-or coace fructele, putem să facem conserve — şi de roşii — e foarte lesne să faci conserve de roşii. În toată duminica tăiem câte-o găină sau câte‑un iepuraş. Poate s-avem şi-o vacă, ori o capră, şi smântâna-i atâta de groasă de s-o tai cu cuţitu' şi s-o scoţi cu lingura.
Lennie îl urmărea cu ochi mari şi la fel îl urmărea şi moş Candy. Lennie spuse încetişpr:
— Am trăi în belşug, din rodu' pământului.
— Fireşte, făcu George. Toate soiurile de verdeţuri în grădină, şi dac‑avem chef de niţel whisky, ne-om duce să vindem câteva ouă ori al'ceva, ori nişte lapte. Am trăi acolo, şi gata. Ar fi locu' nostru. S-ar termina cu alergătura de colo-colo pân ţinut, nu ne-ar mai face de mâncare vr'un bucătar japonez. Nu, dom'le, am avea şi noi locu' nostru şi-acolo am sta şi n-am mai dormi prin barăci-dormitoare.
— Spune de casă, George, se rugă Lennie.
— Fireşte, am avea o căscioară, şi-o odaie pentru noi. O sobă bună, d‑alea rotunde de tuci, şi iarna nu s-ar mai stinge focu-n ea. N-ar fi aşa mult pământ ca să ne spetim muncind. Poate aşa, vr'o şase, şapte ceasuri pe zi. N-ar trebui să cărăm orz câte unş'pe ceasuri pe zi. Şi când am semăna ce-am semăna, tot acolo am fi ca să strângem recolta. Am vedea cu ochii noştri ce-a ieşit din ce semănarăm.
— Şi iepurii, spuse Lennie cu fervoare. Şi-o să-i îngrijesc io. Spune, George, cum o sâ-i îngrijesc io.
— Fireşte, o să te duci la brazda' cu luţernă, şi-o să iei cu tine un sac. O să umpli sacu' şi pormă o să-l iei şi-o să-l pui în cuştile iepurilor.
— Şi ei o să ronţăie, şi-o să ronţăie, zise Lennie, cum face ei. I-am văz't io.
— Cam la şase săptămâni, continuă George, iepuroaicele or să fete, aşa c-o s-avem la iepuri berechet, şi să mâncăm şi să vindem. Şi-o să ţinem şi câţiva porumbei, să zboare-ntruna în juru' morii de vânt, ca atunci când eram io mic.
Privea fascinat peretele pe deasupra capului lui Lennie.
— Şi-o să fie locu' nostru şi nimeni n-o să poa' să ne dea afară. Şi dacă nu ne place careva, îi spunem: „Pleacă dracului d-aci", şi musai să plece. Da' dacă vine un preten, păi cum, n-avem noi un pat special? Şi-i spunem: „Ce nu stai să mâi noaptea aciia?" Şi el stă, zău c-aşa. Şi-om avea şi-un câine setter şi vr'o două pisici vărgate, da' tu trebuie să fii cu ochii-n patru pe pisicile alea, să nu prinză puii de iepuri.
Lennie sufla din greu.
— Să poftească să se dea ele la iepuri! Le frâng gâtu' la afurisitele alea! Le... le pocnesc c-un băţ.
Se mai potoli, bombănind, pentru sine, ameninţări la adresa viitoarelor pisici care ar îndrăzni să-i supere pe viitorii iepuri.
George sta, ca vrăjit de vedenia lui.
Când vorbi Candy, tresăriră amândoi, de parcă ar fi fost prinşi asupra unei fapte vinovate. Candy spuse:
— Ştii tu un loc ca ăsta undeva?
George intră imediat în defensivă:
— Să zicem că ştiu, făcu. Ce-ţi pasă dumitale?
— N-am nevoie să-mi spui un' se află. Poa' să fie orişiunde.
— Fireşte, spuse George. Aşa e. 'Mneata nu l-ai găsi şi să-l caţi o sută de ani.
Candy urmă să vorbească agitat:
— Şi cât cere p-un loc ca ăsta?
George îl urmărea, bănuitor.
— De, io zic c-aş putea să-l iau cu şase sutare. Bătrânii care-l au e lefteri, şi femeia are nevoie d-o operaţie. Da, i-ascultă, ce te 'nteresează pe 'mneata? Astea-s trebur'le noastre.
Candy spuse:
— Io, c-o mână, mare brânză nu poci face. Pierdui mâna dreaptă chiar aciia, la ferma asta. D-aia mi-au dat un loc de rândaş — paznic şi măturător. Şi-imi dădură două sutare şi cin'zeci fiinc-am rămas fără mână. Şi mai am pân-acu' încă cin'zeci care i-am economisit io la bancă, ştii. Asta face trei sutare. Şi la capu' lunii, iar mai iau cin'zeci de dolari. Să-ţi spui io cevaşilea.
Se aplecă înainte, plin de însufleţire:
— Ce-ar fi, mă băieţi, să mă luaţi şi pe mine tovarăş?... Trei sutare şi cin'zeci poci să bag io. De muncă nu prea-s bun, ce-i drept, da' aş putea să gătesc mâncarea, să văz de găini, să mai plivesc grădina. Ce ziceţi, băieţi?
George închise pe jumătate ochii.
— Trebuie să mă gândesc la asta. Todauna am zis că s-o facem noi doi, între noi...
Candy îl întrerupse:
— Aş făcea un testament şi v-aş lăsa tot vouă partea mea, la caz că dau ortu' popii, fiin'că neamuri tot n-am, şi n'ica. Voi doi aveţi ceva bănişori? Poate-am şi putea s-aranjăm.
George scuipă pe duşumea, plin de dispreţ.
— Avem, amândoi, zece dolari.
Apoi spuse, gânditor:
— Ascultă, dacă muncim, Lennie şi cu mine, o lună, şi nu cheltuim n'ica, o s-avem un sutar. Asta ar face cu tătu' patru sutare şi cin'zeci. Pui rămăşag că pe banii ăştia putem lua locu'. Şi-atuncia 'mneata şi cu Lennie aţi putea să şi-ncepeţi să-l aranjaţi, şi io mi-aş mai găsi o muncă, să plătim restu', şi voi aţi putea să vindeţi ouă şi d-alde-astea.
Rămaseră tăcuţi. Se uitară unul la altul, uimiţi. Lucrul acela, în care niciodată nu crezuseră cu adevărat, era pe cale să se împlinească. George spuse cu gravitate:
— Doamne, Isuse Cristoase! Pui rămăşag că putem să-l luăm.
Ochii îi erau plini de mirare.
— Pui rămăşag că putem să-l luăm, repetă cu cu duioşie.
Candy se aşeză pe marginea patului. Îşi scărpină nervos ciotul de la încheietura mâimi.
— Acu' patru ani m-am rănit, zise el. Nu mai trece mult şi-or să mă dea afară. De cum n-oi mai fi în stare să curăţ bărăcile-dormitor, or să mă dea-n sarcina comitatului. Poate că dacă v-oi da vouă banii, voi o să mă lăsaţi să plivesc pin grădină şi când n-oi mai plivi prea bine. Şi-oi spăla vasele, ş-alte mărunţişuri d-astea. Da' m-oi afla pe locu' nostru şi-oi fi lăsat să muncesc pe locu' nostru.
Spuse, jalnic:
— Văzurăţi ce-i făcură în ast' seară câinelui meu? 'Ceau că nu mai e de nici un folos, nici pentru dânsu', nici pentru altu'... Când m-or da afar' d‑aciia, mi-ar părea bine să se găsească cineva care să mămpuşte şi pe mine. Da' n-or să facă una ca asta. N-o să am nici un' mă duce, şi nici nu mai mă ia nimeni, la nici un fel de treabă. Până sunteţi gata voi băieţi să plecaţi, io o să mai am încă treizeci de dolari.
George se ridică.
— O facem, spuse. Aranjăm noi locşoru' ăla şi-o să stăm acolo.
Se aşeză iar. Şedeau cu toţii nemişcaţi, năuciţi de frumuseţea a ceea ce li se întâmpla, fiecare cu mintea încordată spre vremea viitoare când avea să se realizeze acel lucru încântător.
George spuse, speculativ:
— Să 'cem că s-ar da la oraş vr'o serbare, sau c-ar veni vr'un circ, sau vr'un meci de base-ball, ori mai ştiu io ce.
Moş Candy dădu din cap, aprobator.
— N-e-am duce acolo şi gata, spuse George. N-am întreba pe nimeni dacă ne dă voie. Mulge, băiete, vaca, zvârle câteva boabe la găini, şi-apoi gata, mergem la oraş.
— Şi nişte iarbă la iepuri! izbucni Lennie. Io n-o să uit niciodată să le dau de mâncare... Când o facem, George?
— Peste-o lună. O lună-n cap, nici mai mult nici mai puţin. Ştii ce-oi face? Oi scrie bătrânilor ălora, proprietarii locului, ca să ştie că-l luăm. Şi Candy ar' să le trimită un sutar arvună.
— Sigur c-aşa, spuse Candy. Şi-are ăia sobă bună acolo?
— Fireşte, are o sobă foarte bună, arde şi cu cărbuni şi cu lemne.
— Io-mi iau căţelu', spuse Lennie. Pui rămăşag că ce-o să-i mai placă acolo... Doamne!
Se apropiau glasuri de afară. George zise repede:
— Să nu suflaţi o vorbă, la nimeni. Ştim numai noi trei, şi-atâta. E-n stare ăştia să ne dea afară, de să nu mai putem să strângem banii. Ne vedem de treabă, de parc-am avea de gând să cărăm orz cât om trăi, şi-apoi, într-o bună zi, ne ducem glonţ de ne luăm ce ni se cuvine şi ne cărăm d-aciia.
Lennie şi Candy făcură semn că da, hlizindu-se de încântare.
— Nu spui la nimeni, îşi poruncea sieşi Lennie.
Candy zise:
— George?
— Îî?
— Trebuia să fi-mpuşcat io câinele ăla, mă George. Nu trebuia să las un străin să-mi împuşte câinele.
Se deschise uşa. Intră Slim, urmat de Curley, de Carlson şi de Whit. Slim avea mâinile negre de smoală şi privirea posomorâtă. Curley se ţinea pe urmele lui. Curley spuse:
— Zău, Slim, că n'aveam nici un gând rău. Te-ntrebai şi io aşa.
Slim făcu:
— Bine, bine, da' prea m-ai întrebat des. M-am săturat până-n gât, zău. Dacă nu poţi să-ţi păzeşti nevasta, oe vrei să fac io? Pe mine să mă laşi în pace.
— Păi asta mă căsnesc să-ţi spui, că n-avui nici un gând rău. Ziceam şi io aşa, că poate-i fi văzut-o, din întâmplare.
— Ce nu-i spui să stea dracului acasă, unde i-e locu'? zise Carlson. O laşi să se fâţâie prin dormitoare, şi-ai să vezi că nu trece mult şi-o să iasă o belea, de n-o să mai ştii pe un' să scoţi cămaşa.
Curley se smuci spre Carlson:
— Tu să nu te-amesteci! Ori vrei să te trezeşti zvârlit afară?!
Carlson zise:
— Neisprăvitule! Încercaşi să-l sperii pe Slim, da' nu s-a prins. Te-a speriat Slim pe tine. Eşti fricos ca un iepure. Nu mai poci io că eşti ăl mai mare boxer din ţinut. Să pofteşti să te legi de mine, că te pocnesc odată de-ţi zboară căpăţâna cu mutra aia afurisită cu tot.
Candy se alătură bucuros atacului:
— O mănuşă plină cu vaselină! spuse cu dezgust.
Curley îl fulgeră din ochi. Apoi privirea îi alunecă pe de lături şi se opri asupra lui Lennie, care încă mai zâmbea, vrăjit de amintirea fermei sale viitoare.
Curley se apropie de Lennie, adulmecându-l duşmănos.
— Tu de ce dracu' râzi?
Lennie îl privi preocupat.
— Hă?
Atunci furia lui Ourley explodă.
— Ia dă-te-ncoa, mă găligane. Sooal'te-n picioare! De mine n-ar' să-şi bată joc nici un pui de lele, fie el şi-un găligan ca tine. Ţi-arăt io ţie cine-i fricos.
Lennie se uită desnădăjduit la George, apoi se sculă şi încercă să se dea îndărăt. Curley luase poziţia de atac. Se repezi la Lennie cu pumnul stâng şi apoi îl izbi cu dreptul. Lennie scoase un strigăt de groază. Din nas îi ţâşnea sânge.
— George! strigă. Spune-i să mă lase-n pace, George!
Se dădu înapoi până se lipi de perete, iar Curley venea după el, pocnindu-l în obraz. Lui Lennie îi spânzurau braţele în lături; era prea speriat încât să se apere.
George sărise în picioare şi urla:
— Pune mâna pe el, Lennie. Nu te lăsa.
Lennie îşi acoperi faţa cu labele lui de urs.
Strigă:
— Spune-i să nu mai dea, George!
Atunci Curley îl pocni în stomac şi-i tăie răsuflarea.
Slim sări în sus.
— Tiicălosu'! strigă. Trebuie să-l iau io în primire!
George întinse mâna şi-l reţinu pe Slim.
— Stai niţel! strigă. Îşi făcu mâinile pâlnie la gură şi zbieră: Pune mâna pe el, Lennie!
Lennie îşi luă mâinile de pe obraz şi se uită după George; Curley îi repezi pumnii în ochi. Faţa cea mare se umplu de sânge.
George urlă din nou:
— Am spus: pune mâna pe el!
Pumnul lui Curley îşi lua avânt, când Lennie întinse mâna după el. În minutul următor Curley se zbătea ca un peşte în undiţă şi pumnul lui strâns se pierdea în mâna enormă a lui Lennie. George dădu fuga către celălalt capăt al odăii.
— Dă-i drumu', Lennie. Dă-i drumu'!
Dar Lennie se uita îngrozit la omuleţul care se zbătea în mâna lui. Pe obrazul lui Lennie şiroia sângele, unul din ochi îi era zdrelit şi-l ţinea închis. George îl pălmui peste obraz, de câteva ori, dar Lennie nu dădea drumul pumnului înşfăcat. Între timp, Curley se făcuse alb la faţă şi se chircise, abia se mai zbătea. Ţipa într-una, cu pumnul pierdut în laba lui Lennie.
George strigă iarăşi şi iarăşi:
— Dă-i drumu', Lennie! Lasă-i mâna, Lennie! Dă-i drumu'! Slim, hai, ajută-mă, cât mai are ăsta mână.
Brusc, Lennie dete drumul. Îşi îndoi spinarea, ghemuindu-se la perete.
— Tu ai zis, George! spuse jalnic.
Curley şedea pe jos, privindu-şi cu uimire mâna zdrobită. Slim şi Carlson se plecară asupră-i. Apoi Slim se îndreptă şi-i privi pe Lennie cu oroare.
— Trebuie să-l ducem la un doftor, spuse. Pare-se că n-a mai rămas oscior nefrânt în mâna asta a lui.
— N-am vrut, plângea Lennie, n-am vrut să-i fac rău.
Slim spuse:
— Carlson, du-te şi-nhamă şareta. O să-l ducem la Soledad, să-l cârpească.
Carlson ieşi, zorit. Slim se întoarse către Lennie, care sta şi scâncea.
— Nu eşti tu de vină. Demult îl păştea aşa ceva pe neisprăvitu' ăsta. Da', Doamne sfinte, mai c-a rămas fără mână.
Slim ieşi repede şi într-o clipă se întoarse cu o căniţă de tablă plină cu apă. I-o ţinu la gură lui Curley.
George spuse:
— Slim, acu' o să ne dea afară? Ne trebuie nişte bani. Babacu' lu' Curley o să ne dea afară acu'?
Slim îşi schimonosi faţa într-un surâs. Îngenunche lângă Curley.
— Îţi venişi în fire destul ca s-asculţi ce-ţi spun? îl întrebă.
Curley făcu semn că da.
— Atunci ascultă: Io crez că-ţi prinseşi mâna într-o maşină. Dacă nu spui la nimeni ce s-a-ntâmplat, nu spunem nici noi. Da' dacă trăncăneşti şi dacă pui să-l dea afară p-ăsta, să ştii că spunem la toţi şi-o s-ajungi de râsu' lumii.
— N-o să spui, zise Curley.
Se ferea să se uite la Slim.
De afară se auzi zgomot de roţi. Slim îl ajută pe Curley să se ridice.
— Hai acu'. Carlson o să te ducă la un doftor.
Îi ajută lui Curley să iasă pe uşă. Zgomotul roţilor se îndepărtă. După o clipă, Slim reveni în dormitor. Se uită la Lennie, care tot mai sta ghemuit la perete, înfricoşat.
— Dă să-ţi văz mâinile, îi ceru.
Lennie întinse mâinile.
— Doamne, Isuse Cristoase, nu mi-ar plăcea deloc să te mânii pe mine!
George îl întrerupse:
— Lennie era speriat, d-aia, explică. Nu ştia ce să facă. Ţi-am spus io că nu trebuie să se bată nimeni cu dânsu'. No, parcă lu' Candy îi spusei.
Candy dădu din cap cu gravitate.
— Chiar aşa-mi spuseşi, zise. Chiar azi 'neaţă când se legă Curley întâi şi-ntâi de pretenu' tău, ai zis: „Ar face bine să nu se joace cu Lennie dacă nu vrea să dea de bocluc". Chiar aşa-mi spuseşi.
George se întoarse către Lennie:
— Nu-i vina ta. N-ai de ce să mai fii speriat. Făcuşi tocma' ce ţi-am spus. Ai face bine să te duci acu' la spălător şi să-ţi cureţi faţa. Parcă eşti dracu'
Lennie zâmbi, cu gura lui zdrelită.
— Io n-am vrut să dăm de belea, spuse.
Se îndreptă spre uşă, dar înainte de-a ajunge, se întoarse iar:
— George?
— Ce vrei?
— O să poci să văz de iepuri, nu-i aşa, George?
— Fireşte. N-ai făcut ni'ca rău.
— Nu vrui să fac rău, George.
— Bine, du-te dracului şi te spală.

CAPITOLUL PATRU

NEGRUL CROOKS, GRĂJDARUL, îşi avea patul în magazia cu hamuri, un mic hangar proptit de peretele grajdului. De-o parte a cămăruţei era o fereastră pătrată, cu patru ochiuri de geam, iar de cealaltă parte o uşă îngustă de scânduri, care dădea spre grajd. Culcuşul lui Crooks era alcătuit dintr-o ladă lungă, umplută cu paie, pe care erau zvârlite păturile lui. În peretele cu fereastra erau bătute piroane de care atârnau hamuri stricate, în curs de reparare, fâşii de piele nouă; şi, chiar dedesubtul ferestrei, se găsea o băncuţă cu unelte de şelar, cuţite îndoite, şi ace, şi sule, şi gheme de sfoară. De piroane mai atârnau piese de harnaşament, o gură de ham crăpată, cu umplutura de păr de cal ieşind din ea, un belciug frânt şi un lanţ de şleau, cu îmbrăcămintea de piele sfâşiată.
Crooks îşi avea lădiţa de mere deasupra culcuşului şi acolo ţinea un şir de sticle cu medicamente, pentru dânsul cât şi pentru cai. Mai se găseau pe ea cutii de tablă cu săpun pentru şei şi o cutie din care picura catran şi în care era înfiptă o pensulă. Împrăştiate pe duşumea zăceau o seamă de obiecte personale, căci, locuind singur, Crooks putea să-şi lase lucrurile împrăştiate şi, fiind grăjdar şi infirm, era mai statornic decât ceilalţi muncitori şi agonisise mai multe decât putea duce în spinare.
Crooks stăpânea câteva perechi de ghete, o pereche de cizme de cauciuc, un cogeamite ceas deşteptător şi o puşcă de vânătoare cu o singură ţeavă. Avea şi cărţi: un dicţionar zdrenţăros şi un exemplar decolorat al Codului civil californian din anul 1905. Pe o poliţă specială deasupra patului mai erau nişte reviste-magazin şi câteva cărţi murdare; o pereche de ochelari înrămaţi cu aur atârnau de un cui deasupra culcuşului.
Odaia aceasta se înfăţişa măturată şi îndeajuns de curată, deoarece Crooks era un om mândru şi rezervat. El păstra distanţă faţă de ceilalţi şi pretindea ca şi dânşii să facă la fel. Trupul îi era aplecat spre stânga din pricina şirei spinării strâmbate, şi ochii, foarte adânciţi în orbite, păreau să scânteieze intens, de atâta profunzime. Faţa lui slabă era brăzdată de cute adânci, negre, şi buzele subţiri, crispate de dureri, aveau o nuanţă mai deschisă decât obrazul.
Era sâmbătă seara. Prin uşa deschisă care da în grajd veneau zgomote de cai ce se mişcau, de picioare ce nu stăteau locului, de dinţi ronţăind fânul, de zăngănit de lanţuri. În odaia grăjdarului, un mic bec electric răspândea o slabă lumină galbenă.
Crooks şedea pe culcuşul lui. Cămaşa îi era scoasă din pantaloni, la spate. Într-o mână ţinea o sticlă cu ulei de frecţie şi cu cealaltă îşi freca şira spinării. La răstimpuri turna câteva picături din uleiul pentru frecţie în palma trandafirie şi băga mâna sub cămaşă ca să reînceapă a se freca. Îşi contractă muşchii spatelui şi se înfioră.
Fără zgomot, Lennie apăru în pragul uşii deschise şi rămase acolo privind înăuntru; umerii lui laţi aproape că umpleau cadrul uşii. O clipă Crooks nu-l văzu, dar când ridică ochii, rămase ţeapăn şi faţa i se posomorî. Scoase mâna de sub cămaşă.
Lennie zâmbi neajutorat, într-o tentativă de împrietenire:
Crooks spuse tăios:
— N-ai nici un drept să intri în odaia mea! Asta-i odaia mea. Nimeni n‑are drept să intre aci, afar' de mine,
Lennie înghiţi un nod din gât şi îşi lăţi zâmbetul care încerca să cucerească.
— Nu fac n'ica, spuse. Am venit şi io să-mi văz căţelu'. Şi-am văz't lumina aprinsă, explică.
— Ei şi, e dreptu' meu s-aprinz lumina. Fă bine şi pleacă din camera mea. Cum nu mă vor în dormitoru' vostru, aşa nu te vreau nici eu în odaia mea.
— Da' de ce nu te vor? întrebă Lennie.
— Fiindcă-s negru. Ei joacă cărţi acolo şi eu nu pot să joc, fiindcă-s negru. Cică put. Ei, dacă vrei să ştii, şi voi îmi puţiţi mie, cu toţii.
Lennie îşi bălăbăni stingherit mâinile enorme; nu ştia ce să facă.
— Toţi s-au dus la oraş, spuse. Slim şi George, şi toată lumea. George a zis că io să stau aciia şi să nu fac prostii. Am văz't lumina dumitale aprinsă.
— Ei şi, ce vrei?
— N'ica, am văz't lumina aprinsă. Am zis că poci şi io să intru şi să şez un pic.
Crooks se uită la Lennie, apoi întinse mâna îndărăt şi luă din cui ochelarii, îi potrivi pe urechile lui trandafirii şi iar se uită lung la Lennie.
— Da' io tot nu-nţeleg ce cătai în grajd, protestă. Nu eşti cărăuş. Ăi de‑ncarcă sacii n-au ce căta-n grajd. Nu eşti cărăuş. N-ai n'ica d-a face cu caii.
— Căţelu', repetă Lennie. Venii să-mi văz căţelu'.
— Bine, atunci du-te şi vezi-ţi căţelu'. Nu veni unde n-are nevoie de tine.
Lennie îşi pierdu zâmbetul. Înaintă un pas în odaie, apoi îşi aduse aminte şi se dădu iar către uşă.
— Mă uitai niţel la ei. Slim cică n-am voie să-i mângâi prea mult.
Crooks spuse:
— Păi mereu i-ai scos din culcuşu' lor. Mă şi mir că maică-sa nu i-a dus în altă parte.
— A, ea nu-mi face n'ica. Ea mă lasă.
Lennie înaintase iar în odaie. Crooks se încruntă, dar surâsul dezarmant al lui Lennie îl învinse.
— Hai, acu' intră şi şezi un pic, spuse. Dacă tot nu vrei să ieşi şi să mă laşi în 'pace, baremi intră şi şezi.
Glasul îi devenise puţin mai prietenos.
— Toţi băieţii s-au dus la oraş, ai?
— Toţi, afar' de moş Candy. Dânsu' şade-n dormitor şi-şi ascute creionu' şi tot îl ascute şi socoteşte.
Crooks îşi potrivi mai bine ochelarii.
— Socoteşte? Da' ce-are de socotit Candy?
Lennie aproape strigă:
— Pentru iepuri.
— Eşti ţicnit, spuse Crooks. Eşti scrântit rău. Care iepuri?
— Iepurii care-o să-i avem noi, şi de-ngrijit o să-i îngrijesc io, o să le tai iarbă, şi-o să le dau apă, şi d-alde-astea.
— Eşti scrântit, ce mai vorbă, făcu Crooks. Bine face ăl de umblă cu tine că te ţine de-o parte, să nu te vază nimeni.
Lennie spuse calm:
— Nu-i minciună. O s-o facem. O să ne luăm un locşor al nostru şi-o să trăim în belşug din rodu' pământulud.
Crooks se instală ceva mai confortabil pe culcuşul lui.
— Aşaz'te, îl îmbie. Aşaz'te pe putinica de cuie.
Lenie se ghemui şi se aşeză pe butoiaş.
— 'Mneata zici că-i minciună, făcu. Da' nu-i minciună. E-adevărat tot ce spusei, şi n-ai decât să-l întrebi pe George.
Crooks îşi propti bărbia neagră în palma trandafirie.
— Tu umbli după lucru cu George, aşa-i?
— Fireşte. Un' se duce el să lucreze, mă ia şi pe mine.
Crooks vorbi înainte:
— Şi câteodată dânsu' vorbeşte şi tu habar n-ai despre ce dracu' vorbeşte, aşa-i?
Se aplecă înainte, sfredelindu-l pe Lennie cu ochii lui adânci.
— Aşa-i?
— Îhî... câteodată.
— Vorbeşte şi el aşa, şi tu habar n-ai despre ce dracu-i vorba?
— Îhî... câteodată. Da'... nu todeauna.
Crooks se aplecă înainte peste marginea culcuşului.
— Io nu-s negru din sud, zise. Io-s născut aciia-n California. Babacu‑meu avea o fermă de vr'o zece pogoane, creştea păsări. Puştii albilor veneau pe la noi să se joace, şi unii din ei erau băieţi buni. Lu' Babacu' nu-i plăcea. Io n-am ştiut până hăt târziu de ce nu-i plăcea. Da' acu' ştiu.
Şovăia, şi când vorbi iar, glasul i se făcu mai blând.
— Nu mai era altă familie de culoare la mile şi mile împrejur. Şi nici acu' nu mai e alt om de culoare aci, la ferma asta, şi doar o familie în Soledad.
Râse.
— Dacă spui io ceva, cică: „Eh, spuse şi negru' ăla aşa."
Lennie întrebă:
— Cât zici 'mneata c-o să mai treacă până cresc destul căţeii ăia ca să poci să-i mângâi?
Crooks râse iar:
— Cu tine poa' să vorbească omu' şi să fie sigur că pe-o ureche-ţi intră şi p-alta-ţi iese. Câteva săptămâni şi-or să fie căţeii cum îţi place ţie. Ştie George ce face. El vorbeşte şi tu habar n-ai, nu-nţelegi nimic.
Se aplecă înainte, foarte animat:
— „Vorbeşte un negru' acolo"... şi încă un negru cu spinarea strâmbă. Aşa că nu va să zică nimic, înţelegi? Tot nu ţii minte ce-a zis. Am văzut asta de câte şi mai câte ori, vorbeşte unu' cu altu' şi puţin îi pasă dacă-l aude ori dacă pricepe ce spune. Ce contează e că stă de vorbă unu' cu altu', ori că şed aşa amândoi, chiar şi fără să vorbească. Nici nu-i pasă d-al'ceva.
Se însufleţise într-atâta încât începu a bate cu mâna în genunchi.
— George poa' să-ţi spuie orice năzbâtii, nu va să zică nimic. Vorba e să vorbească. Să mai fie cu cineva. Asta e.
Se opri. Glasul îi deveni blând şi persuasiv.
— Să 'cem că George n-ar mai veni 'napoi. Să 'cem că şi-a luat tălpăşiţa şi, uite, nu mai vine. Ei, tu ce te faci atuncea?
Atenţia lui Lennie pătrunse treptat la ceea ce auzise.
— Ce? făcu.
— Am zis: ce te faci dacă George s-a dus ast'seară la oraş şi tu nu mai auzi niciodată de el?
Crooks parcă urmărea stăruitor o victorie personală.
— Închipuie-ţi şi tu e-ar fi aşa, ce faci? repetă.
— George nu face aşa! strigă Lennie. Nu face una ca asta! Io sunt cu George demult. Vine înapoi ast'seară...
Dar îndoiala era prea zdrobitoare pentru el.
— 'Mneata nu crezi c-ar să vină?
Faţa lui Crooks se lumină de plăcerea ce-o simţea în această torturare.
— Nu ştie nimeni ce poa' să facă un om, observă calm. Să 'cem că vrea să vină şi nu poate. Să 'cem că l-a omorât ori că l-a rănit careva şi că nu mai poa' să vie.
Lennie se lupta să înţeleagă.
— George nu face una ca asta, repetă. George bagă de seamă. Pă George nu-l răneşte nimenea. Pă el nu l-a rănit nimenea niciodată, fiin'că el bagă de seamă.
— Ei, da' să 'cem că n-ar veni 'napoi. Ce faci tu?
Faţa lui Lennie se zbârci de teamă.
— Nu ştiu. Ascultă, ce spui 'mneata? strigă. Nu-i adevărat... Pă George nu l-a rănit!
Crooks îl sfredeli înainte.
— Să-ţi spui io ce s-ar întâmpla. Te-ar lua la balamuc. Te-ar pune la coteţ. Ţi-ar pune zgardă, ca la câini.
Dintr-o dată, ochii lui Lennie se fixară asupră-i şi luară o expresie de furie liniştită. Se ridică în picioare şi se îndreptă ameninţător către Crooks.
— Cine l-a rănit pe George?
Crooks văzu primejdia care îl păştea. Se dădu mai înapoi în culcuşul său, pentru a se feri.
— Ziceam şi io aşa, că dac-ar fi să fie, spuse. Da' nu l-a rănit nimenea pe George. E bine, sănătos. Vine 'napoi.
Lennie sta aplecat asupră-i.
— De ce 'ceai că să fie aşa? Să nu zică nimenea că George să fie rănit.
Crooks îşi scoase ochelarii şi îşi şterse ochii cu degetele.
— Hai, aşaz'te colo, spuse. George nu-i rănit.
Lennie se întoarse mârâind la butoiaşul de cuie.
— Să nu zică nimeni de George că-i rănit, bolborosi.
Crooks spuse cu blândeţe:
— Poate că acu-ai să înţelegi. Tu-l ai pe George. Tu ştii bine că vine 'napoi. Da' ia zi că n-ai pe nimeni. Ia zi că nu poţi să te duci în dormitor şi să joci rummy fiin'că eşti negru. Cum ţi-ar plăcea? Ia zi c-ar trebui să stai aciia singur şi să citeşti cărţi. Fireşte, poţi să joci potcoave pân' se întunecă, da' după aia trebuie să citeşti cărţi. Geaba citeşti cărţi. Omu' are nevoie de alţii lângă el.
Scânci:
— Omu' se ticăloşeşte dacă n-are pe nimeni. Fie cum o fi, da' să fie cineva lângă tine. Îţi spui io, strigă, îţi spui io, omu' când e prea singur se‑mbolnăveşte.
— George are să se-ntoarcă, îşi repeta Lennie cu glas speriat, încercând să se liniştească. Poate George s-o fi şi întors. Mai bine m-aş duce să văz.
Crooks spuse:
— N-am vrut să te sperii. Ar' să vie înapoi. Io vorbeam de mine. Stă omu' singur acilea toată noaptea, poate citeşte cărţi, ori se gândeşte, ori aşa ceva. Când şi când se pune pe gândit, şi n-are pe nimeni să-i spuie dacă-i aşa ori e altmintrelea. Poate c-a văz't şi el ceva, da' nu ştie dacă-i aşa ori nu. N‑are la cin' să se ducă să-l întrebe dacă vede şi-ăla tot la fel. N-are cum şti. N-are cum măsura. Uite, am văz't io aciia nişte lucruri. Beat nu eram. Nu ştiu dacă dormeam. Să fi fost cineva aci cu mine, ar fi putut să-mi spună dacă eram adormit, şi-atunci ar fi bine. Da' aşa, u ştiu...
Privirea lui Crooks rătăcea acum prin odaie, se îndrepta spre fereastră.
Lennie spuse cu glas de jale:
— George n-ar' să plece şi să mă lase pă mine. Ştiu io că George nu face aşa.
Grăjdarul continua visător:
— Ţiu minte când eram mic şi stăm acas' la ferma de păsări a tatii. Aveam doi fraţi. Erau mereu p-aproape, todeauna erau pe lângă mine. Dormeam într-aceeaşi odaie, chiar într-acelaşi pat, toţi trei. Aveam un petec cu căpşuni. Aveam un petec cu luţernă. Dam drumu' la găini în luţernă, dimineaţa pe soare. Fraţii mei şedeau pe o stinghie de gard şi se uitau după ele... găini albe erau...
Treptat interesul lui Lennie se trezea.
— George zi'c-o s-avem luţernă pentru iepuri.
— Care iepuri?
— O s-avem iepuri şi-un petec cu struguri.
— Eşti ţicnit?
— Ba o s-avem. Întreabă-l pe George.
— Eşti ţicnit, repetă Crooks dispreţuitor. Am văz't sute de oameni trecând pe drum şi pe la farme, cu legătura-n spinare şi tot cu năzbâtia asta idioată-n cap. Sute am văz't. Vine şi pleacă şi se duce pân' alte părţi; şi fiştecare din ei cloceşte-n capu' lui că să aibă un petec de pământ. Şi nici unu' nu poa' să-l aibă. E ca raiu'. Toţi vrea să aibă un petec de pământ. Am citit, de când îs aici, o groază de cărţi. N-ajunge nimeni în rai. Şi n-ajunge nimeni s-aibă pământ. E-n capu' lor. Vorbeşte-ntruna d-asta, da' e numa-n capu' lor.
Se opri şi privi spre uşă; caii se mişcau neastâmpăraţi şi lanţurile lor zornăiau. Un cal necheză.
— Trebuie să fie cineva acolo, spuse Crooks. Poate-i Slim. Slim vine câteodată şi de două, trei ori pe noapte. Slim e-un adevărat cărăuş. Are grijă de atelaju' lui.
Se îndreptă cu o strâmbătură de durere şi se duse către uşă.
— 'Mneata eşti, Slim? strigă.
Răspunse vocea lui Candy.
— Slim s-a dus la oraş. Ascultă, îl văzuşi pe Lennie?
— Ala mare?
— Îhî. L-ai văz't pe undeva?
— E-aci înăuntru, făcu Crooks scurt.
Se întoarse la patul lui şi se culcă.
Candy sta în prag scărpinmdu-şi ciotul mâinii şi uitându-se orbeşte în odaia luminată. Nu încerca să intre.
— Să-ţi spui ceva, Lennie. Făcui socoteala cu iepurii ăia.
Crooks spuse irascibil:
— Poţi că intri dacă vrei. 
Candy părea încurcat.
— Ştiu şi io? Sigur... dacă zici tu că să intru.
— Hai, intră. Dacă intră orişicare, poţi şi tu să intri.
Crooks îşi ascundea cu greu plăcerea sub prefăcuta-i supărare.
Candy intră, dar încă încurcat.
— Ai aciia un locşor bun şi plăcut, îi spuse lui Crooks. Bine trebuie să fie să ai o odăiţă ca asta, numa' a ta.
— Fireşte, făcu Crooks. Şi-un morman de gunoi sub fereastră. Fireşte, e grozav.
Lennie irupse:
— Ai spus de iepurii ăia.
Cajndy sta rezemat de perete, lângă gura de ham ruptă, scărpinându-şi ciotul mâinii.
— Io-s demult acilea, sptise, şi Crooks e şi el demult. Da-i întâiaşi dată când văz camera lui.
Crooks spuse întunecat:
— Oamenii nu prea intră la un om de culoare-n odaie. N-a fost nimeni acilea decât Slim. Slim şi şefu'.
Candy schimbă repede subiectul.
— Slim e-un cărăuş cum nu se mai află. 
Lennie se aplecă spre rândaşul cel bătrân.
— Spune de iepurii ăia, stărui.
Candy surâse.
— Am făcut socoteala. Putem să scoatem nişte bani cu iepurii ăia, dacă facem ce trebuie.
— Da' io-i îngrijesc, îl întrerupse Lennie. George a zis că io o să-i îngrijesc. Mi-a promis.
Crooks interveni brutal.
— Geaba vă băgaţi în cap prostii, mă. Trăncăniţi şi voi aşa întruna d‑asta, da' de avut n-o s-aveţi pământu' ăla cât îi lumea. Tu o să rămâi să mături p-acilea pân-or să te scoată într-o ladă cu picioarele-nainte. La toţi vi‑e gându' la pământ.
Candy îşi frecă supărat faţa.
— Vezi tu! Să fiu afurisit dacă n-o facem. George zice c-o facem. Avem şi banii.
— Aşa? făcu Crooks. Şi unde-i George acuma? La oraş, în vreo casă cu târfe. Acolo se duc banii voştri... Isuse, de câte ori n-am văz't io d-ald-astea! Prea şi prea mulţi i-am văz't cu pământ în cap. Da' niciodată nu pune mâna pe el.
Candy strigă:
— Fireşte că toţi se gândesc la asta! Orişicare vrea un petec de pământ al lui, nu mult, nu cine ştie ce, da' s-aibă şi el ceva al lui. Un loc un' să poa' să trăiască şi de unde să nu-l poată da nimeni afară. Io n-am avut niciodată. Io am semănat grâne pentru mai toţi din stătu' ăsta, da' nu fură grânele mele, şi când am muncit la adunatu' recoltelor, nici una n-a fost recolta mea. Da' acuma o facem noi p-asta, greşeşti dacă crezi că n-o facem. George n-are banii la el, acolo-n oraş. Banii e-n bancă. Io şi cu Lennie şi cu George. O s‑avem o odaie a noastră. O s-avem un câine şi iepuri de casă şi găini. O s‑avem porumb verde şi poate că şi-o vacă, ori o capră...
Se opri, copleşit de acest tablou. Crooks întinse braţul îndărăt şi îşi exploră cu mâna şira spinării.
— N-am văz't niciodată pe nimeni s-o scoată la capăt. Am văz't pe unii nebuni după pământ, da' mereu se nimerea câte-o casă cu târfe ori câte-un joc de cărţi să le ia banii care-i strânsese.
Şovăi.
— Dacă voi, băieţi, aţi avea nevoie de-o mână de lucru la voi acolo... fără plată, numa' întreţinerea, io aş veni să v-ajut, de ce nu? Nu-s chiar aşa schilod ca să nu pot munci în draci dacă vreau.
— L-aţi văzut pe Curley, vr'unu' din voi, băieţi?
Întoarseră repede capetele spre uşă. Nevasta lui Curley sta acolo şi se uita. Faţa îi era fardată gros. Buzele îi erau uşor întredeschise. Gâfâia, de parcă ar fi alergat.
— Curley n-a fost p-acilea, spuse Candy, acru.
Ea tot mai sta în prag, zâmbindu-le uşor, frecându-şi unghiile unei mâini cu degetul mare şi cu cel arătător de la mâna cealaltă. Ochii ei se plimbară de la o faţă la cealaltă.
— I-au lăsat acasă p-ăi slăbănogi, spuse în cele din urmă. Credeţi că nu ştiu unde s-au dus toţi?
Lennie sta şi o urmărea, fascinat; dar Candy şi Crooks îşi împlântaseră privirea încruntată în pământ, ca să-i ocolească ochii.
Candy spuse:
— Atunci, dacă ştii, de ce vii să ne-ntrebi pe noi unde-i Curley?
Ea îi privi, amuzată.
— Caraghios lucru mai e şi-ăsta, zise. Când dau peste vr'un bărbat şi e singur, mă-nţeleg foarte bine cu el. Da' de cum sunteţi câte doi, gata, nu mai vreţi să staţi de vorbă cu mine. Parcă sunteţi turbaţi.
Îşi lăsă unghiile şi puse mâinile în şolduri.
— Vi-e frică la toţi, unu' d-altu', asta-i. Fiecăruia i-e frică, să nu spuie ăilalţi ceva de el.
După o tăcere, Crooks zise:
— Mai bine acu' te-ai duce acasă la 'mneata. Nouă acilea nu ne trebuie belele.
— Da' eu nu fac nici o belea. Ce credeţi că nu mi-o plăcea şi mie să mai stau de vorba cu câte cineva ici şi colo? Credeţi că mi-o plăcea să tot zac în casa aia mereu?
Candy îşi puse ciotul mâinii drepte pe genunchi şi-l frecă uşurel cu cealaltă mână. Spuse mustrător:
— Ai bărbat. N-ai de ce să tot dai târcoale la alţii şi să-i faci să dea de belea.
Fata se înfurie.
— Fireşte c-am bărbat. Şi ce mai bărbat! L-aţi văzut cu toţii, nu? Toată ziulica nu face altceva decât să tot spuie ce-o să le facă la ăi de nu i-s pe plac, şi nimeni nu i-e pe plac. Ce credeţi, c-o să stau mereu în casa aia de doi metri pe patru şi să tot ascult cum atacă Curley cu stânga şi-apoi vine şi-l pocneşte cu grozava aia de lovitură a lui cu dreapta? „Un-doi", cică. „Atâta-i trebuie, un-doi, şi la pământ."
Se opri şi, luminându-i-se faţa, întrebă, cu o expresie de curiozitate:
— Ia ziceţi, ce-a fost cu mâna lu' Curley?
Urmă o tăcere stânjenită. Candy strecură o privire furişă către Lennie. Apoi tuşi.
— Păi... Curley... şi-a prins mâna-ntr-o maşină, coană. I-a strivit-o.
Ea îl scrută o clipă, apoi râse.
— Gogoşi! Ce-mi vinzi mie? Curley s-a apucat de ceva care n-a putut isprăvi. Prins într-o maşină, gogoşi! Ei, da-i vorba că nu mai pocneşte pe nimeni cu grozavu' lui de un-doi, de când s-a ales cu mâna strivită. Cine i-a strivit-o?
Candy repetă posomorât:
— Şi-a prins-o-ntr-o maşină.
— Bine, bine, făcu ea cu dispreţ. N-aveţi decât să-i ţineţi partea, mie ce‑mi pasă? Voi ăştia cu bocceaua-n spinare vă credeţi grozavi. Da' ce gândiţi voi că sunt eu, o puştoaică-acolo? Dacă vreţi să ştiţi, io puteam să fi jucat pe scenă. Şi nu o dată! Şi-un tip mi-a spus într-un rând că poa' să mă bage şi-n filme.
De indignare îşi pierduse suflul.
— Poftim, sâmbătă seara! Toată lumea e dusă şi face câte ceva. Toată lumea! Şi io, ce fac? Stau aici, de vorbă c-un cârd de bagabonţi, un negru şi‑un ţicnit, şi-un prăpădit de cioban, şi mai îmi şi place, fincă al'cineva nu-i!
Lennie o urmărea din ochi, cu gura pe jumătate deschisă. Crooks se retrăsese în teribila demnitate ocrotitoare a negrilor. Dar cu moş Candy se produse o schimbare. El se sculă brusc în picioare şi dădu peste cap butoiaşul de cuie pe care şezuse.
— M-am săturat! spuse mânios. N-ai ce căta aciia. Noi ţi-am spus că n‑ai ce căta. Şi-ţi mai spui că te pripeşti să-ţi dai cu părerea în ce ne priveşte. N-ai destulă minte-n căpăţânica aia de pui de găină ca să-ţi dai seama că noi nu sântem bagabonţi. Să zicem că pui să ne dea afară. Să zicem. Gândeşti c-o să batem drumurile ca să găsim alt pârlit de loc de doi bani ca ăsta? 'Mneata să ştii că noi avem ferma noastră un' ne putem duce, şi casa noastră. Nu suntem siliţi să stăm acilea. Noi avem casă şi păsări şi pomi roditori şi o fermă de-o sută de ori mai frumoasă ca asta. Şi avem prieteni, da, avem. O fi fost o vreme când ni-era frică să nu ne dea afar', da' acu' nu ne mai e. Avem pământu' nostru, da, al nostru, şi putem să ne ducem acolo.
Nevasta lui Curley îi râse în nas.
— Gogoşi! spuse. Am văz't io destui d-alde voi. S-aveţi voi doi biştari, păi aţi fi colo, la oraş, şi v-aţi lua două rânduri de rachiu şi-aţi suge fundu' paharului. Vă ştiu io.
Faţa lui Candy se încingea din ce în ce, dar încă mai înainte ca dânsa să-şi fi sfârşit vorbele, el izbutise a se înfrâna. Era stăpân pe situaţie.
— Oi fi ştiind io, spuse blând. N-ar fi mai bine 'mneata s-o ştergi şi să baţi mingea-n altă parte? Noi n-avem ce vorbi cu 'mneata. Noi ştim ce-avem şi puţin ne pasă dacă ştii şi 'mneata ori nu. Aşa c-ai face mai bine s-o ştergi, fiin'că, mai ştii, lu' Curley te pomeneşti că nu i-o plăcea să-şi vază nevasta-n grajd cu noi ăştia bagabonţii cu bocceaua-n spinare.
Ea se uită de la o faţă la alta şi îi văzu pe toţi ostili. Cel mai lung se uită la Lennie, până ce el îşi plecă ochii, fâstâcit. Deodată ea întrebă:
— Da' din ce te-ai ales cu vânătăile alea pe obraz?
Lennie ridică o privire vinovată.
— Cine, io?
— Îhî, tu.
Lennie se uită după ajutor spre Candy şi-apoi îşi coborî iar privirea în poală.
— Şi-a prins mâna într-o maşină, zise.
Nevasta lui Curley izbucni în râs.
— Bine. Macină, ai? Vorbesc io cu tine mai târziu. Mie-mi place maşinile.
Candy interveni:
— Să-l laşi în pace pe băiatu' ăsta. Să nu care cumva să te legi de el. O să-i spui lu' George ce-ai zis. George n-ar' să rabde să te legi de Lennie.
— Da' cine-i George? întrebă ea. Ăla micu' cu care ai venit?
Lennie zâmbi fericit.
— El e, spuse. El e ăla, şi-o să mă lase să văz de iepuri.
— Păi dacă atâta lucru vrei tu, pot şi io să fac rost de nişte iepuri.
Crooks se sculă de pe pat şi se îndreptă s-o înfrunte.
— Ajunge, spuse rece. N-ai nici un drept să vii în odaia unui negru. Şi nici n-ai nici un drept să te fâţâi p-aci. Acu' să faci bine să pleci, şi cât mai repede. Că de nu, îi spui lu' şefu' să nu te mai lase să intri-n grajd niciodată.
Ea se întoarse spre el dispreţuitoare:
— I-ascultă, cioroiule! Tu ştii ce pot io să-ţi fac dacă nu-ţi ţii fleanca?
Crooks se holbă la ea, desnădăjduit; apoi se aşeză pe patul lui şi se retrase în sine. Ea se apropie, încolţindu-l:
— Ştii ce pot să fac, dacă vreau?
Crooks parcă se făcea mai mic; se strânse lângă perete.
— Da, coană.
— Ei, atunci a stai la locu' tău, cioroiule. Dacă vreau, pot să pui să te spânzure de-o cracă, şi-aşa de lesne că n-ar fi nici o scofală, nici n-aş avea de ce să mă bucur.
Crooks se redusese la nimic. Nu mai avea nici personalitate, nici „eu", nimic care să placă sau să displacă. Spuse: "Da, coană", şi vocea îi era lipsită de orice nuanţă.
O clipă ea stătu aplecată deasupră-i, de parcă ar fi aşteptat ca el să se mişte, pentru a-l plesni iar cu biciul; dar Crooks şedea neclintit, cu ochii în lături, cu tot ce-ar fi putut fi lovit retras în sine. În cele din urmă, ea se îndreptă spre ceilalţi doi. Moş Candy nu îşi putea lua ochii de la dânsa.
— Dacă faci una ca asta, noi o să spunem; zise în cele din urmă, liniştit. O să spunem c-ai ticluit-o împotriva lu' Crooks.
— Spuneţi şi duceţi-vă dracului! strigă ea. N-ar sta nimeni să v-asculte, ştiţi foarte bine. Nimeni n-ar sta să v-asculte.
Candy recunoscu:
— Nu... n-ar sta nimeni să ne-asculte.
Lennie scânei:
— Ah, să fie George aciia... aciia...
Candy trecu către dânsul.
— N-ai nici o grijă, spuse. Adineauri i-am auzit pe băieţi venind 'napoi. Mă prind că George o fi şi ajuns in dormitor.
Se întoarse către nevasta lui Curley.
— Acu' ai face bine să te duci acasă, spuse liniştit. Dacă pleci acuşica, n-o să-i spunem lu' Curley c-ai fost acilea.
Ea îl măsură cu răceală.
— Nu prea crez c-ai auzit nimic.
— De, dacă nu eşti sigură, mai bine-ai face să fii cuminte, să n-o păţeşti cumva.
Ea se îndreptă spre Lennie:
— Îmi pare bine că l-ai pocnit niţel pe Curley. Demult şi-o caută cu lumânarea. Câteodată îmi vine şi mie să-l pocnesc.
Se strecură pe uşă, dispărând în întunericul grajdului. Şi cât trecu prin grajd, se auziră lanţurile hamurilor zornăind, câţiva cai sforăiră şi alţii tropăiră din copite.
Crooks păru să iasă cu încetul din straturile apărătoare în care se înfăşurase.
— Era adevărat ce spuseşi, că se întoarseră băieţii? întrebă.
— Fireşte. Îi auzii.
— Da? Io n-am auzit nimica.
— A zăngănit poarta, spuse Candy.
Apoi continuă:
— Doamne Isuse, ştie să umble tiptil nevasta asta a lu' Curley. Zic că s‑a-nvăţat, de când tot încearcă.
Crooks evită acum subiectul.
— Poate c-ar fi mai bine, mă băieţi, să plecaţi acuma, zise. Nu ştiu dacă mai am chef să mai staţi p-aci. Un om de culoare trebuie să aibă şi el nişte drepturi, chiar dacă nu-s pe plăcu' lui.
Candy spuse:
— Căţeaua aia nu trebuia să fi vorbit aşa cu tine.
— N-are nimica, făcu posomorât Crooks. Unde-aţi venit voi aciia şi-aţi şezut cu mine, uitasem. E-aşa cum spune dânsa.
Se auzi sforăit de cai în grajd şi zornăitul lanţurilor şi un glas chemă:
— Lennie! Ei, Lennie! Eşti în grajd?
— E George, strigă Lennie.
Şi răspunse:
— Acilea-s, George. Acilea.
O clipă mai târziu, George apăru în cadrul uşii, aruncând în juru-i o privire dezaprobatoare.
— Ce cauţi în odaia lui Crooks? N-aveai ce căta aci.
Crooks dete din cap.
— Aşa le-am zis şi io, da' ei tot a intrat.
— Şi tu de ce nu-i dăduşi afar'?
— Că nu prea-mi veni, spuse Crooks. Lennie e băiat bun.
Acum se agită Candy.
— Ascultă, George! Am tot socotit. Am dibuit io că chiar şi cu iepurii ăia putem să facem nişte bani.
George se întunecă.
— Parcă-ţi spusei ca să nu vorbeşti cu nimenea de treaba asta.
Candy zise, abătut:
— Nu vorbii cu nimeni decât numa' cu Crooks.
George spuse:
— Ei, ia plecaţi voi d-acia, mă băieţi. Doamne, nici un minut nu poci să lipsesc.
Candy şi Lennie se ridicară şi se îndreptară spre uşă. Crooks chemă:
— Candy!
— Hă?
— Mai ţii minte ce-ţi spusei, de săpat şi de-ajutat la orice?
— Îhî, făcu Candy. Ţiu minte.
— Păi, uită ce-ţi spusei. Nu era serios. Glumeam şi io. Nu mi-ar plăcea să mă duc să stau într-un loc ca ăla.
— De, foarte bine, cum zici tu. Noapte bună.
Cei trei bărbaţi ieşiră pe uşă. Cât trecură prin grajd, se auziră caii sforăind şi lanţurile zăngănind.
De pe patul unde şedea, Crooks se uită câteva clipe la uşă, apoi întinse mâna după sticla cu ulei de frecţie. Îşi scoase cămaşa din pantaloni, la spate, turnă câteva picături de ulei în palma-i trandafirie şi, întinzând mâna înapoi, se apucă agale să-şi frece spinarea.

CAPITOLUL CINCI

LA UN CAPĂT AL GRAJDULUI SE RIDICA o claie mare de fân proaspăt şi deasupra clăii atârna de scripetele său furca cu patru coarne. Fânul se lăsa ca un povârniş de munte până-n celălalt capăt al grajdului, unde se mai găsea un loc neted încă neumplut cu noua recoltă. Pe delături se vedeau ieslele şi printre stinghii se zăreau capetele cailor.
Era duminică după-masă. Caii, la odihnă, ciupeau din smocurile de fân rămase, şi tropăiau pe loc din copite, şi muşcau lemnul ieslelor, şi zornăiau din lanţurile cu care erau legaţi.
Soarele de după-amiază strecura fâşii prin crăpăturile pereţilor grajdului şi aşternea dâre luminoase prin fân. În aer stăruia bâzâitul muştelor, susurul leneş al după-amiezii.
De afară veneau clinchete de potcoave ce izbeau ţinta şi strigăte de încurajare sau de ironie ale oamenilor adunaţi la joc. În grajd însă era linişte, şi zumzet molcom, şi căldură.
Nu mai era nimeni în grajd decât Lennie, şi Lennie şedea în fân, alături de o ladă de ambalaj aşezată sub o iesle, la capătul grajdului care nu era încă umplut cu fân. Lennie şedea în fân şi se uita la un căţeluş mort ce zăcea în faţa lui. Se uită la el timp îndelungat, şi-apoi întinse mâna lui enormă şi-l netezi peste tot trupul. Şi Lennie vorbea încetişor căţeluşului.
— De ce-ai murit? Nu eşti mic ca şoarecii. Io nu te-am lovit aşa tare.
Ridică în sus capul căţeluşului, îi cercetă chipul şi-i spuse:
— Acuma George n-o să mă mai lase să-ngrijesc iepurii, dacă vede că tu ai murit.
Scobi în fân o mică adâncitură, aşeză în ea căţeluşul şi-l acoperi bine cu fân, să nu se mai vadă. Dar continuă să se uite ţintă la moviliţa ce-o făcuse.
— N-am făcut rău chiar aşa mare, zise, ca să mă duc să m-ascunz în hăţiş. Aş! nu... N-am făcut chiar aşa rău! O să-i spui lu' George că l-am găsit mort.
Dezgropă căţeluşul şi-l examină amănunţit, apoi îşi trecu mâna peste trupul lui, de la urechi până la coadă. Urmă să vorbească, mâhnit:
— Da' el o să ştie. George todauna ştie. Ar' să z'că: „Tu ai făcut asta. Nu-ncerca să mă minţi." Şi-ar să zică: „Acu' uite, pentru că făcuşi asta, n-ai să mai îngrijeşti deloc iepurii."
Dintr-o dată i se stârni mânia.
— Afurisitule! strigă. De ce trebuia să mori? Tu nu eşti mic ca şoarecii.
Culese de pe jos căţeluşul şi-l zvârli cât colo. Îi întoarse spatele. Şezu încovoiat peste genunchi, şoptind:
— Acu' n-o să mai îngrijesc iepurii. Acu' n-o să mă mai lase.
Se legăna încolo şi încoace, copleşit de mâhnire.
De afară se auzi un clinchet de potcoavă izbind jalonul de fier, şi apoi oarecare zarvă de glasuri. Lennie se sculă şi aduse înapoi căţeluşul mort, îl puse în fân şi se aşeză lângă el. Îl mângâie iar.
— Nu fuseşi destul de mare, îi zise. Mereu mi-a spus, toţi, că eşti încă prea mic. Da' io n-am ştiut că poci să mori aşa lesne.
Îşi trecea degetele peste urechea moale a căţeluşului.
— Poate că George n-ar' să se supere, zise. Că lu' George nu-i păsa de afurisitu' ăsta de căţeluş.
Dinspre capătul ultimului stăriog se apropie nevasta lui Curley. Păşea foarte uşurel şi Lennie nu o văzu. Purta rochia ei de bumbac viu colorată şi papucii cu pompoane din fulgi roşii de struţ. Faţa îi era fardată şi zulufii atârnau la locurile lor, ca nişte cârnăciori. Fu chiar lângă dânsul mai înainte ca Lennie să ridice ochii şi s-o vadă.
Cuprins de panică, el aruncă un pumn de fân peste căţel. Se uită posomorât în sus, la dânsa.
Ea zise:
— Ce-ai acolo, micule?
Lennie îi aruncă o privire severă.
— George spune că n-am voie să am n'ica d-aface cu 'mneata, să nu vorbesc cu 'mneata şi pace.
Ea râse.
— George îţi comandă ce să fad şi ce să nu faci? În toate alea?
Lennie îşi coborî privirea în fân.
— 'Ce că nu mai am voie să-ngrijesc iepurii dacă stau de vorbă cu 'mneata sau n'ica.
Ea spuse calm:
— I-e frică să nu se-nfurie Curley. Ei, da' Curley poartă-acu mâna dreaptă legată de gât, şi dacă Curley se-nfurie, poţi să-i fărâmi şi mâna ailaltă. Crezi că m-ai dus tu pe mine când mi-ai spus că şi-a prins-o-ntr-o maşină?
Dar Lennie nu se lăsă atras.
— Nu, dom'le. N-am voie să vorbesc cu 'mneata şi pace.
Ea se lăsă în genunchi lângă dânsul în fân.
— Ascultă, spuse. Toţi băieţii-s la o întrecere de potcoave. E d-abia patru ceasu'. Nici unu' din ei n-ar' să plece de la întrecerea aia. De ce să nu stau de vorbă cu tine? Niciodată n-apuc să stau de vorbă cu nimeni. Mi-e urât de nu mai pot.
Lennie zise:
— Bine, da' io nu trebuie să vorbesc cu 'mneata şi pace.
— Mi-e urât, spuse ea. Tu poţi să vorbeşti cu lumea, da' io nu pot să vorbesc decât numa' cu Curley. Alminteri se-nfurie. Ţie cum ţi-ar plăcea să nu vorbeşti cu nimeni?
Lennie spuse:
— Bine, da' io nu trebuie. Lu' George i-e frică să nu dau de bocluc.
Ea schimbă subiectul.
— Ce ţii acoperit acolo?
Atunci lui Lennie i se întoarse toată mâhnirea.
— O! e căţelu' meu, spuse trist. Căţeluşu' meu.
Şi degetele lui măturară de-o parte fânul ce-l acoperea.
— Păi e mort! strigă ea.
— Era aşa mic, spuse Lennie. Mă jucam şi io cu el... şi el se făcea că vrea să mă muşte... şi io mă făceam că vreau să-l pocnesc... şi... şi l-am pocnit. Şi el a rămas mort.
Ea îl consolă.
— Eh, nu te necăji. O javră acolo. Găseşti tu lesne alta. Tot ţinutu-i plin de javre d-astea.
— Da' nu-i numa' asta, explică Lennie cu jale. George acu' n-ar' să mă mai lase să văz de iepuri.
— Da' de ce?
— Păi a zis că dacă mai fac iar rele, n-ar' să mă mai lase să văz de iepuri.
Ea veni mai aproape de el şi-i vorbi mângâios:
— Să nu-ţi fie frică să vorbeşti cu mine. I-auzi cum zbiară ăia afară. Au pus prinsoare patru dolari la întrecerea aia. Nu pleacă nici unu' d-acolo pin' nu se isprăveşte.
— Dacă mă vede George că vorbesc cu 'mneata, ar să mă ocărască rău, spuse Lennie prevăzător. Aşa mi-a spus.
Pe faţa ei se oglindi mânia.
— Da' ce-i cu mine? strigă. Da' ce, i-o n-am dreptu' să vorbesc cu nimenea? Ce crede el că sunt io, da' ce? Tu eşti un băiat de treabă. De ce să nu pot să vorbesc cu tine? Doar nu-ţi fac nici un rău.
— George spune c-o să ne bagi în bocluc.
— Aiurea! făcu ea. Da' ce rău îţi fac io? Nu se gândeşte nimenea dintre dânşii cum trăiesc io acilea! Ce le pasă lor! Ascultă ce-ţi spui: io nu-s învăţată să trăiesc aşa. Io puteam să fiu cineva.
Adăugă, sumbru:
— Şi nu se ştie dacă n-o să fiu odată şi-odată!
Şi apoi vorbele ei năvăliră, într-o pătimaşă sete de comunicare, de parcă s-ar fi temut că cel ce-o asculta i-ar fi putut fi smuls.
— Io am stat chiar în Salinas, povesti. Venisem acolo de copil. Ei, şi într-un rând a trecut p-acolo o trupă de teatru, şi-am făcut cunoştinţă cu unu' din actori. El a zis c-aş putea să merg şi io cu trupa lor. Da' bătrâna mea n-a vrut să mă lase. 'Cea că nu se poate, fiincă aveam numa' cinş'pe ani. Da' ăla zicea că se poate. Să mă fi dus, nu trăiam acuma aşa cum mă vezi, poţi să-ţi închipui...
Lennie îşi trecea mâna încoace şi încolo peste trupul căţeluşului mort.
— O s-avem un locşor al nostru... şi iepuri, explică.
Ea îşi urmă repede povestea, ca să nu mai fie întreruptă.
— Altădată am făcut cunoştinţă c-un tip care lucra la filme. Am fost cu el la Riverside Dance Palace. Ala zicea c-o să mă pună să joc în filme. Zicea că-s născută să fiu actriţă. De cum se-ntorcea la Hollywood, a zis c-ar' să-mi scrie.
Se uită îndeaproape la Lennie ca să vadă dacă-l impresionase.
— N-am primit niciodată scrisoarea aia, spuse. Am ştiut todauna că mi‑o şterpelise bătrâna mea. Ei, cum era să rămâi într-un loc de unde nu puteam să plec nicăieri ori s-ajung cineva, şi unde îţi mai şi fură scrisorile! Şi-am şi întrebat-o dacă mi-o şterpelise dânsa şi dânsa a zis că nu. Şi‑atuncea m-am măritat cu Curley. L-am cunoscut tot în seara aia, la Riverside Dance Palace... M-asculţi? întrebă.
— Io? Sigur.
— Uite, asta n-am mai spus-o la nimeni pân-acu'. Poate nici n-ar trebui să spui. Mie nu-mi place Curley. Nu e băiat bun.
Şi cum îi făcuse confidenţe, se dete mai aproape de Lennie, şezând lângă el.
— Puteam să joc în filme, şi să fi avut rochii frumoase, care le poartă alea. Şi puteam să fi stat în hotelurile ale mari, şi să mă fotografieze. Şi când se dă premierele alea, puteam să fi mers şi eu, şi puteam să vorbesc şi la radio — nu mă costa nici un ban, pentru c-aş fi fost şi io în film. Şi toate rochiile alea frumoase care le-aş fi purtat, cum le poartă alea-n filme. Fiincă tipu' ăla a spus că io-s născută să fiu actriţă.
Ridică ochii către Lennie şi făcu un mic gest grandios cu braţul şi cu mâna ca să arate că ştie să joace. Degetele urmau încheietura mâinii, care luase conducerea, cu degetul mic grandilocvent separat de celelalte.
Lennie oftă adânc. De afară răzbi un zăngănit de potcoavă pe metal şi apoi un cor de aclamaţii.
— A băgat unu' potcoava pe ţăruş! spuse nevasta lui Curley.
Acum lumina se înălţa, pe când soarele cobora spre asfinţit, şi fâşiile luminoase urcau pe perete şi cădeau pe iesle şi pe capetele cailor.
Lennie zise:
— Poate că dac-aş duce căţeluşu' ăsta afară, şi l-aş lepăda undeva, George n-ar mai şti niciodată. Şi-atunci n-ar mai fi nici un necaz cu îngrijitu' iepurilor.
Nevasta lui Curley spuse mânioasă:
— Tu la alceva decât la iepuri nu poţi să te gândeşti?
— O s-avem un locşor al nostru, explică Lennie răbdător. O s-avem o casă şi-o grădină şi-un petic cu luţernă, şi luţerna aia ar' să fie pentru iepuri, şi io iau un sac şi-l umplu bine cu luţernă şi p-ormă-l duc la iepuri.
— Da' de ce te dai aşa în vânt după iepuri? întrebă ea.
Lennie trebui să se gândească cu grijă până să poată ajunge la o concluzie. Se apropie prudent de dânsa, până aproape s-o atingă.
— Îmi place să mângâi lucruri frumoase. Odată, la un bâlci, am văzut iepuri din ăia cu păr lung. Te crez că erau frumoşi! Câteodată mângâi şi şoareci, da' numa' când nu găsesc ceva mai bun.
Nevasta lui Curley se trase niţel mai departe de el.
— Cred că eşti scrântit, spuse.
— Ba nu-s, explică Lennie cu gravitate. George zice că nu-s. Îmi place să mângâi cu degetele lucrurile frumoase, şi moi.
Ea se linişti întrucâtva.
— Ei, păi cui nu-i place? Mie-mi place s-ating mătasea şi catifeaua. Ţie‑ţi place s-atingi catifeaua?
Lennie chicoti de plăcere.
— Te crez, zău! strigă fericit. Şi-am avut şi io. Mi-a dat-o o cocoană, şi cocoana aia era tuşă-mea Clara. Mi-a dat-o mie, uite o bucată atâta de mare! Ce bine-ar fi s-o am acuma aciia!...
O întunecare i se lăsă pe faţă.
— Am pierdut-o, făcu. N-am mai văz't-o demult.
Nevasta lui Curley râse de el.
— Eşti scrântit, spuse. Da' eşti drăguţ în felu' tău. Parc-ai fi un copil mare. Da' poa' să te-nţeleagă omu' cam ce vrei să zici. Câteodată şi io, când mă pieptăn, stau şi-mi netezesc păru' cu mâna, şi-mi place că-i aşa moale şi frumos. Fiincă-l periez mult. D-aia-i frumos. Ia pune mâna, uite ici.
Îi luă mâna şi i-o aşeză pe cap.
— Uite, pipăie p-aci, să vezi ce moale e.
Degetele enorme ale lui Lennie se apucară să-i pipăie părul.
— Vezi să nu mă ciufuleşti, zise ea. Lennie făcu:
— O, ce bun e, şi-l mângâie mai apăsat. O, ce bun!
— Bagă de seamă, că-mi strici pieptănătura!
Apoi strigă supărată:
— Acu' isprăveşte, că mi-l strici de tot!
Îşi smuci capul la o parte, dar degetele lui Lennie se încleştară în părul ei şi—1 ţinură.
— Dă-i drumu'! strigă ea. N-auzi să-i dai drumu'!
Lennie intrase în panică. Faţa îi era crispată. Atunci ea ţipă — şi mâna cealaltă a lui Lennie i se puse pe gură şi pe nas.
— Te rog, nu fă asta! se ruga el. O! Te rog, nu ţipa. George o să fie supărat foc.
Ea se lupta cu violenţă sub mâinile lui. Dădea într-una din picioare, în fân, şi se zvârcolea ca să scape; şi de sub mâna lui Lennie răzbi un ţipăt înăbuşit. Lennie începu să strige de spaimă:
— O! Te rog, nu mai fă aşa! o imploră. George ar' să spună că iar am făcut ceva rău. N-ar' să mă mai lase să văz de iepuri!
Îşi mişcă niţel mâna şi în clipa aceea se auzi iar strigătul ei răguşit. Atunci Lennie se supără.
— Ascultă, nu mai fă aşa! Nu vreau ca să zbieri. O să mă bagi în bocluc, cum a spus George c-ar să fie. Să nu mai faci aşa!
Iar dânsa continua să se lupte şi ochii îi erau nebuni de groază. Atunci el o scutură, şi se mânie pe ea.
— Nu mai tot zbiera, îi spuse, şi-o scutură.
Şi trupul ei căzu greu la pământ, ca un peşte după ce-a încetat să se zbată. Şi apoi nu mai mişcă. Lennie îi frânsese gâtul.
El o privi şi, cu grijă, îşi luă mâna de pe gura ei, iar ea rămase neclintită.
— Nu vreau să-ţi fac nici un rău, zise, da' dacă ţipi, George ar' să se înfurie.
Când ea nu răspunse şi nici nu se mişcă, el se aplecă foarte aproape asupră-i. Îi ridică un braţ şi-l lăsă să cadă. O clipă păru uluit. Apoi şopti înspăimântat:
— Făcui ceva rău. Iar făcui ceva rău.
Îngrămădi fân peste ea până ce-o acoperi în parte.
De dincolo de grajd se auziră strigătele bărbaţilor şi un repetat zăngănit de potcoave pe metal. Pentru prima oară Lennie deveni conştient de lumea de-afară. Se chirci în fân şi ciuli urechea.
— Am făcut ceva rău de-adevărat, spuse. Nu trebuia să fi făcut asta. George ar' să fie foarta supărat. Şi el a zis... să te-ascunzi în hăţiş până vin eu. Aşa a zis.
Lennie se duse înapoi şi se uită la tânăra femeie moartă. Căţeluşul zăcea în apropierea ei. Lennie îl culese de pe jos.
— O să-l arunc, zise. E destul de rău şi-aşa...
Vârî căţeluşul sub haină şi apoi se târî până la peretele grajdului şi se uită printre crăpături, spre jocul de potcoave. Apoi se târî prin-prejurul ultimei iesle şi dispăru.
Dârele de soare se înălţaseră acum sus pe perete, şi în grajd domnea o lumină din ce în ce mai blândă. Nevasta lui Curley zăcea pe spate, pe jumătate acoperită cu fân. În grajd era mare linişte, şi peste toată ferma pogorâse liniştea după-amiezii. Chiar şi zăngănitul potcoavelor azvârlite, chiar şi glasurile jucătorilor, parcă se domoleau. Aerul din grajd se cufunda în penumbră mai repede decât lumina de zi de-afară. Un porumbel intră în zbor prin canatul uşii deschis pentru fân, dădu roată încăperii, şi îşi luă iar zborul. De după ultimul stănog se ivi o căţea ciobănească, slabă şi lungă, cu ţâţele atârnând grele. La jumătatea drumului înspre lada de ambalaj unde îi erau puii, adulmecă mirosul femeii moarte şi i se zbârli părul de-a lungul şirei spinării. Scânci, apoi se târî cu burta la pământ până la ladă şi sări înăuntru, printre puii ei.
Nevasta lui Curley zăcea pe jumătate acoperită de fânul galben. Şi josnicia, şi visurile ce le urzise, şi nemulţumirea, şi setea de a stârni atenţie pieriseră cu toatele de pe faţa ei. Era tare drăguţă şi simplă, şi chipul îi era gingaş şi tânăr. Obrajii fardaţi şi buzele vopsite cu roşu o făceau să pară vie, dormind uşor. Zulufii, ca nişte cârnăciori delicaţi, erau răspândiţi în fân, îndărătul capului ei, şi buzele îi erau întredeschise.
Cum se întâmplă uneori, clipa se statornici; pluti şi zăbovi mult dincolo de durata unei clipe. Şi orice sunet încetă şi orice mişcare încetă, cu mult dincolo de durata unei clipe.
Apoi, treptat, timpul se trezi iar şi se târî leneş înainte. Caii tropăiră, de cealaltă parte a ieslelor, şi lanţurile zornăiră. Afară, glasurile bărbaţilor se făcură mai puternice şi mai limpezi.
De după ultimul stănog se auzi glasul lui moş Candy.
— Lennie! striga el. Mă, Lennie! Aicea eşti? Am mai făcut nişte socoteli. Hai să-ţi spui ce mai putem face, Lennie.
Mo-ş Candy apăru dindărătul ultimului stănog.
— Hai, mă Lennie! strigă iar, apoi tăcu şi rămase locului, ţeapăn.
Îşi frecă ciotul neted al mâinii de ţepii albi din obraji.
— Nu ştiam că eşti aici, îi spuse nevestei lui Curley.
Când dânsa nu-i răspunse, el păşi mai aproape.
— Nu faci bine că dormi aciia, îi spuse dojenitor; apoi se aplecă asupră‑i. O, Isuse Cristoase!
Privi în juru-i descumpănit, şi îşi frecă barba. Apoi sări în sus şi se năpusti afară din grajd.
Dar grajdul acum se însufleţise. Caii tropăiau şi sforăiau, îşi mestecau paiele culcuşului şi zornăiau din lanţuri. Într-o clipă, Candy fu înapoi, însoţit de George.
George spuse:
— Ce-aveai cu mine?
Candy arătă spre nevasta lui Curley, George rămase cu privirea pironită acolo. Păşi mai aproape, şi apoi, ca un ecou, repetă cuvintele lui Candy:
— O, Isuse Cristoase!
Se lăsă în genunchi lângă dânsa. Puse mâna pe inima ei. Şi când în cele din urmă se ridică, încet şi ţeapăn, faţa lui era dură şi de nepătruns, ca lemnul, şi privirea îi era aspră.
Candy spuse:
— Da' cine-o fi făcut asta?
George îl privi cu răceală:
— Nu-ţi dă-n gând? întrebă.
Şi Candy tăcu.
— Trebuia să-mi dea prin minte, spuse George făr' de nădejde. Cred că undeva, în adâncu' minţii ştiam.
Candy întrebă:
— Acu' ce facem, George? Ce facem?
Lui George îi trebui mult timp până să răspundă:
— Crez... că trebuie să le spunem... băieţilor. Crez că trebuie să-i găsim şi să-l închidem. Nu putem să-l lăsăm să fugă. Păi ar muri de foame, bietul nerod...
Şi încercă să se liniştească:
— Poate l-or închide şi-or fi buni cu el.
Dar Candy spuse cu aţâţare:
— Trebuie să-l lăsăm să scape. Tu nu-l ştii pe Curley. Curley o să vrea să fie linşat. Curley n-o să se lase până nu-l vede mort.
George rămase cu ochii la buzele lui Candy.
— Îhî, spuse în cele din urmă, ai dreptate. Curley aşa ar' să facă. Şi ăilalţi la fel.
Şi se uită îndărăt, la nevasta lui Curley. Acum Candy îşi rosti teama lui de căpetenie.
— Noi amândoi tot putem să luăm locu' ăla, nu-i aşa, George? Noi amândoi putem să ne ducem acolo şi să trăim omeneşte, nu, George? Nu?
Mai înainte ca George să răspundă, Candy lăsă capul în jos şi se uită în fân. Ştia. George spuse cu blândeţe:
— Io crez c-am ştiut dintru-nceput. Crez c-am ştiut că n-o facem noi niciodată. Da' lui atâta-i plăcea s-auză povestea asta, pân' ce-ncepusem şi io să crez c-o facem.
— Va să zică... nici o nădejde... a căzut în baltă? întrebă Candy posomorât.
George nu-i răspunse la întrebare. Zise:
— O să muncesc să-mi împlinesc luna şi-o să-mi iau ăi cinzeci de dolari şi-o să stau toată noaptea în vr'un prăpădit de bordel. Ori o să şez în vre'o cârciumă până pleacă toată lumea. Şi după aia iar mă-ntorc să lucrez o lună şi iar am cinzeci de dolari.
Candy spuse:
— Şi ce băiat bun e. N-aş fi gândit să facă una ca asta.
George iar îşi ţintui privirea asupra nevestei lui Curley.
— Lennie n-a făcut-o din răutate, spuse. Mereu face la rele, da' niciodată din răutate.
Îşi îndreptă spinarea şi privi iar spre Candy.
— Acu' ascultă aici. Trebuie să le spunem băieţilor. Crez c-or să-l aducă aciia. N-avem încotro. Al'ceva n-avem ce face. Poate că n-or să-i facă nici un rău.
Adăugă tăios:
— N-o să-i las să facă nici un rău Iu' Lennie. Acu' ascultă aci. Băieţii ar putea să crează că am şi io vr'un amestec. Io mă duc în dormitor. După aia, cam într-un minut, 'mneata intri şi le spui băieţilor c-ai găsit-o moartă, şi io o să viu cu ăilalţi împreună şi-o să mă fac că n-am văz't-o pân'atunci. Vrei să faci aşa? Ca să nu crează băieţii că am vrun amestec?
Candy zise:
— Sigur, George. Sigur c-aşa oi face.
— Bine. Lasă-mi timp vreo două minute şi-apoi vii fuga dintr-acilea şi spui cum c-ai găsit-o atunci. Io mă duc.
George întoarse spatele şi plecă repede.
Cit străbătu grajdul, moş Candy îl urmări cu privirea. Apoi se uită îndărăt neajutorat, spre nevasta lui Curley şi, treptat, durerea şi mânia lui crescură, până prinseră glas.
— Haimana afurisită! spuse cu răutate. O făcuşi, ai? Zic că ţi-o părea bine. Toţi a ştiut că pân' la urmă o să ne bagi în bocluc şi c-o să strici tot. N-ai fost bună de nimic. Cum nu eşti bună de nimic nici acu', putoare păcătoasă!
Îşi trase lacrimile pe nas şi glasul îi tremură.
— Puteam să fi plivit pin grădină şi să spăl vasele ălora.
Tăcu, şi apoi începu iar să vorbească, repetând, ca o psalmodie, cuvintele bine cunoscute:
— Şi să fi venit vr'un circ, sau vr'un meci de base-ball... noi ne duceam acolo... 'Ceam: „Dă-o dracu' de muncă", şi ne duceam. Nu ceream voie la nimeni. Şi era să fie şi-un porc, şi păsări... şi iarna... sobiţa aia bună, rotundă... şi când venea ploaia, noi stăm frumos pe lângă ea.
Îl orbiră lacrimile. Se întoarse şi ieşi cu un pas sleit din grajd, frecându‑şi ţepii din obraz cu ciotul mâinii.
Afară, zgomotul jocului încetă. Se înălţau voci întrebătoare, se dezlănţui tropot de bocanci şi bărbaţii năvăliră în grajd. Slim şi Carlson, şi flăcăul Whit, şi Curley, şi Crooks, mai îndărăt, la distanţa cuvenită, ca să nu atragă atenţia. Candy venea în urma lor şi ultimul dintre toţi veni George.
George îşi pusese haina albastră de doc şi îşi încheiase nasturii, şi îşi trăsese bine pe ochi pălăria lui neagră. Oamenii trecură în galop pe lângă ultimul stănog. Ochii lor o desluşiră în penumbră pe nevasta lui Curley. Se opriră, stătură şi se uitară.
Apoi Slim se apropie liniştit de ea, şi-i cercă pulsul. Cu un deget subţire atinse obrazul moartei, apoi vârî mâna sub ceafa ei uşor răsucită şi cu degetele îi palpă vertebrele gâtului. Când se ridică, oamenii năvăliră aproape şi tăcerea se sparse.
Curley se însufleţi brusc.
— Ştiu cine-a făcut-o! strigă. Ala marele, ticălosu' ăla. Sunt sigur că el e. Păi dar, toţi ăilalţi erau afar', jucau potcoave.
Se aţâţă până la furie.
— Pui io mâna pe el. Mă duc să-mi iau puşca. Io cu mâna mea o să-l omor pe ticălosu' ăla! O să-i găuresc maţele. Hai, băieţi.
În goană din grajd, furibund. Carlson ieşi şi zise:
— Mă duc să-mi iau şi io pistolu'. 
Şi plecă şi el în fugă.
Slim se îndreptă liniştit către George.
— Zic c-aşa e, că Lennie o fi făcut-o, spuse. Are ceafa frântă. Lennie era în stare să facă una ca asta.
George nu răspunse, dar dete din cap încet. Pălăria îi era atât de îndesată pe frunte că-i acoperea ochii.
Slim vorbi mai departe:
— Poate la fel ca de data aia, la Weed, de care mi-ai povestit.
George dete iarăşi din cap. Slim oftă:
— De, zic că trebuie să-l prindem. Unde crezi că s-o fi putut duce?
Îi trebui multă vreme lui George până să poată scoate o vorbă.
— S-o fi... s-o fi dus spre sud, zise. Noi am venit din spre nord, aşa că dânsu' s-o fi dus spre sud.
— Zic că trebuie să-l prindem, repetă Slim.
George veni mai aproape.
— Nu s-ar putea să-l aducem aciia şi pormă să-l închiză? E ţicnit, Slim. N-a făcut-o din ticăloşie.
Slim aprobă din cap.
— S-ar putea, zise. Dac-am putea să-l închidem pe Curley. Da' Curley ar' să vrea să-l omoare. Mai e şi-acuma turbat din pricina mâinii. Şi-apoi, dacă-l închide şi-l leagă şi-l bagă-ntr-o cuşcă! Nici asta nu e bine, George.
— Ştiu, spuse George, ştiu. 
Carlson veni alergând.
— Ticălosu' mi-a furat pistolu', strigă. Nu mai e-n sacu' meu.
Pe urmele lui venea Curley, ţinând o puşcă în mâna sănătoasă. Se calmase acum.
— Ei, sânteţi gata, băieţi? făcu. Are Negru o puşcă. Ia-o 'mneata p-aia, Carlson. Şi de cum îl vezi, nu-l lăsa să scape. Trage-n burtă, găureşte-i maţele. Ca să cază imediat.
Whit spuse aţâţat:
— Io n-am armă.
Curley zise:
— Tu te duci la Soledad şi-aduci poliţia. Ia-l pe Al Wilts, ajutoru' de şerif. Acu' hai să mergem.
Se întoarse bănuitor către George.
— 'Mneata vii cu noi, băiete.
— Da. viu, zise George. Da' ascultă aciia, Curley. Bietu' băiat e ţicnit. Nu-l împuşcaţi. N-a ştiut ce face.
— Să nu-l împuşcăm? urlă Curley. A luat pistolul Iu' Carlson. Te crez c‑o să-l împuşcăm.
George spuse moale:
— Poate să-l fi pierdut, Carlson, pistolu' ăla...
— Azi 'neată l-am văz't, spuse Carlson. Aş, mi l-a luat ăla!
Slim sta uitându-se în jos, la nevasta ' lui Curley.
— Curley, spuse, n-ar fi mai bine să stai tu aciia cu nevastă-ta?
Curley se încinse la faţă.
— Ba mă duc, zise. Io cu mâna mea o să-i găuresc maţele ăluia, cu toate c-am numa' o mână. Io o să-l prinz.
Slim se îndreptă către Candy.
— Atunci stai 'mneata aciia cu dânsa, Candy. Noi ăştilalţi am face bine să plecăm.
Se urniră din loc. George se opri o clipă alături de Candy şi amândoi o priviră pe fata cea moartă, până când Curley chemă:
— Hei, George! Fă bine şi ţin'te de noi, să nu gândim c-ai avut şi tu d-a face cu chestia asta!
George se luă încet după ei; picioarele i se târau, grele.
După ce plecară, Candy se ghemui în fân, tot uitându-se la faţa nevestei lui Curley.
— Bietul nerod! spuse cu blândeţe.
Zgomotul cetei de bărbaţi pierea. În grajd se lăsa treptat întunericul. Între stănoagele lor, caii tot mişcau pe loc din picioare şi-şi zornăiau lanţurile. Moş Candy se culcă în fân şi îşi acoperi ochii cu braţul.

CAPITOLUL ŞASE

OCHIUL DE APĂ ADÎNCĂ ŞI VERDE de pe râul Salinas se aşternea liniştit în după-amiaza târzie. Soarele părăsise valea şi suia povârnişurile munţilor Gabilan, iar crestele erau scăldate în lumina trandafirie. Dar lângă lacul de printre sicomorii cu coaja pestriţă se lăsase umbră paşnică.
Un şarpe de apă luneca în susul lăculeţului, răsucindu-şi capul, ca un periscop, dintr-o parte în alta. Străbătu înot lungimea ochiului de apă, până ajunse la picioarele unui stârc care sta neclintit la un vad. În tăcere, capul şi pliscul stârcului săgetară în jos şi-l culeseră din apă, apucându-l de cap, iar pliscul înghiţi micul şarpe, pe când coada i se zbătea încă, frenetic.
Susură o îndepărtată pală de vânt şi o răbufnire străbătu creştetele copacilor ca un val. Frunzele sicomorilor se răsuciră cu partea argintie în sus, frunzişul uscat, cafeniu, de pe jos, se lăsă dus de vânt câţiva metri. Şir după şir, vălurelele iscate de vânt săltau la suprafaţa verde a lacului.
La fel de brusc cum se iscase, vântul se potoli şi peste luminiş se lăsă iar liniştea. Stârcul sta neclintit lângă vad, în aşteptare. Alt şarpe de apă înotă pe lac în sus, răsucindu-şi capul ca un mic periscop dintr-o parte într‑alta.
Deodată, ieşind din hăţiş, se ivi Lennie. Păşea binişor, cu mişcările prudente ale unui urs ce se furişează. Stârcul bătu aerul cu aripile, se desprinse de pe apă şi se îndreptă în zbor spre partea de jos a râului. Micul şarpe lunecă înlăuntrul trestiilor de pe malul lacului.
Lennie veni liniştit până la marginea ochiului de apă. Îngenunchie şi bău, abia atingând apa cu buzele. Când înapoia sa frunzişul uscat pârâi la trecerea unei păsăruici, capul îi ţâşni în sus şi el îşi ascuţi ochii şi urechile spre acel zgomot, până ce văzu pasărea, apoi îşi plecă iar capul şi bău mai departe.
Când termină, se aşeză pe mal, întorcând puţin spatele apei, încât să poată supraveghea intrarea în cărăruie. Îşi cuprinse cu mâinile genunchii şi îşi culcă bărbia pe ei.
Lumina se tot înălţa şi pe măsură ce părăsea valea, crestele munţilor păreau să se încingă de-o vâlvătaie tot mai vie.
Lennie spuse încetişor:
— Nu uitai, te crez, afurisit să fiu. M-ascunz în hăţiş şi-l aştept pe George.
Îşi trase pălăria adânc pe ochi.
— George ar' să mă ocărască rău, spuse. George ar să zică că ce bine-ar fi să fie el singur, să nu-i mai fac io necazuri.
Întoarse capul şi privi crestele luminate ale munţilor.
— Poci să mă duc colo sus şi să-mi caut o peşteră, zise.
Şi continuă mâhmt:
— ...şi niciodată n-o să mai mânc zeamă de roşii... da' nu-mi pasă. Dacă George nu mă vrea... io poci să mă duc. Poci să mă duc.
Şi apoi se ivi, din capul lui Lennie, o bătrânică mică şi grăsulie. Purta ochelari cu lentile bulbucate şi un şorţ enorm de aţică în pătrăţele, cu buzunare, şi tot ce-avea pe ea era scrobit şi curat. Stătu în faţa lui Lennie, îşi puse mâinile în şolduri şi îşi încreţi fruntea către dânsul a mustrare.
Şi când vorbi, vorbi ou vocea lui Lennie:
— Ţi-am spus şi iar ţi-am spus, zise ea. Ţi-am tot spus mereu: „Ascultă de George, fincă-i băiat tare de treabă şi-i atâta de bun cu tine." Da' tu niciodată nu iei aminte. Şi mereu faci lucruri rele.
Şi Lennie îi răspunse:
— Mi-am dat silinţa, tuşă Clara, mereu mi-am dat silinţa, tuşă. Da' pân' la urmă iar am greşit.
— Tu niciodată nu ţii sama de George, urmă dânsa a vorbi cu glasul lui Lennie. El mereu a fost bun cu tine. Când are câte-o plăcintă, totdauna-ţi dă ţie jum'ate ori şi mai mult ca jum'ate. Şi când se-ntâmplă să fie zeamă de roşii, e-n stare să-ţi dea şi toată porţia lui.
— Ştiu, spuse Lennie cu glas jalnic. Mi-am dat silinţa, tuşă Clara, mereu mi-am dat silinţa, tuşă.
Ea îi tăie vorba:
— Ar fi putut, toată vremea, s-o ducă tare bine dacă nu erai tu. Îşi lua plata şi se ducea să-i tragă un chef la vreo casă cu târfe, şi putea să şază într-un local şi să joace câte-o partidă de biliard. Da' el săracu' trebuie să vază de tine.
Lennie gemu de mâhnire.
— Ştiu, tuşă Clara, ştiu, tuşă. O să mă duc sus la munte şi-o să-mi găsesc o peşteră un' să trăiesc. O să stau acolo, ca să nu-l mai supăr pe George.
— Zici tu aşa! răspunse ea sever. Mereu zici aşa, da' ştii foarte bine, ca un ticălos ce eşti, că n-o s-o faci niciodată. O să stai mereu acilea şi-o să-l fierbi pe George întruna, bietu' băiat.
Lennie zise:
— Ba poci şi să plec. Că George acu' tot n-o să mă mai lase să-ngrijesc iepurii.
Tuşa Clara dispăruse şi, din capul lui Lennie, ieşi la iveală un iepure enorm. Se aşeză în coadă în faţa lui şi mişcă din urechi şi îşi zbârci nasul spre dânsul. Şi tot cu glasul lui Lennie vorbi.
— Să-ngrijeşti iepurii! spuse dispreţuitor. Ticălosule şi nebunule! Nu eşti vrednic nici să-i lingi încălţările la nici un iepure. Ai uita de ei şi i-ai lăsa să flămânzească, asta-i face. Şi pormă ce-ar zice George?
— Ba n-aş uita, răspunse Lennie cu glas tare.
— Pe dracu n-ai uita, îl contrazise iepurele. Nu meriţi nici funia cu car' să te spânzure. Dumnezeu ştie că George a făcut todauna tot ce-a putut ca să te scoaţă de la ananghie, da' degeaba. Dacă crezi tu acu' c-o să te lase George să vezi de iepuri, înseamnă că eşti şi mai ţicnit decât erai. N-o să te lase. O să-ţi tragă o ciomăgeală de mama focului, aia o să facă, să scoată răutatea din tine.
Acum Lennie se apără cu vehemenţă:
— Ba deloc. George n-o să facă una ca asta. Io-l cunosc pe George... nici nu mai ştiu de când... şi niciodată n-a dat cu băţu-n mine. El e bun cu mine. N-ar' să fie rău nici acu".
— Ei, da' acu' s-a săturat de tine până-n gât, spuse iepurale. O să-ţi tragă o bătaie de mama focului şi-ar' să plece şi-ar' să te lase.
— Ba nu, n-ar' să mă lase! strigă Lennie înnebunit. N-o să facă una ca asta. El un' se duce, se duce cu mine-mpreună.
Dar iepurele tot repeta încetişor, într-una:
— Ar' să te lase, ticălos şi nebun ce eşti. Ar' să te lase singur. Ar' să te lase.
Lennie îşi astupă urechile cu amândouă mâinile.
— Ba n-ar' să mă lase, îţi spui io că nu! Şi strigă: O, George, George, George!
George ieşi liniştit din hăţiş şi iepurele o zbughi înapoi în creierul lui Lennie. George spuse liniştit:
— Ce naiba zbieri aşa?
Lennie se sculă în genunchi:
— N-o să mă laşi, George, nu-i aşa? Ştiu io că n-o să mă laşi.
George se apropie, ţeapăn, şi se aşeză lângă el.
— Nu.
— Ştiam io! strigă Lennie. Tu nu eşti d-ăia.
George tăcea.
Lennie spuse:
— George.
— A?
— Iar am făcut ceva rău
— N-are nimica, spuse George.
Şi rămase iar tăcut.
Doar vârfurile cele mai înalte ale munţilor mai erau luminate de soare. Valea se cufundase în umbră albastră şi lină. Din depărtare răzbi larma unor bărbaţi care strigau unul către celălalt. George întoarse capul şi ascultă acele strigăte.
Lennie făcu:
— George.
— A?
— Nu mă ocărăşti?
— 'Ce să te ocărăsc?
— Păi cum mă ocărai todauna. Nu spui: „Să nu te am pe tine-n cârcă, mi-aş lua ăi cinzeci de dolari..."
— Doamne Isuse, Lennie!... Din ce se-ntâmplă, nu ţii minte nimica şi fiştece cuvânt care l-am spus îl ţii minte.
— Păi nu mai spui?
George se înfioră. Spuse ţeapăn:
— Să fiu singur, ce bine-aş duce-o.
Glasul îi era monoton, fără expresie.
— Aş putea să-mi găsesc de lucru şi să n-am nici o supărare.
Se opri.
— Zi 'nainte..., spuse Lennie. Şi la capu' lunii...
— Şi la capu' lunii, mi-aş lua ăi cinzeci de dolari şi m-aş duce la o... casă cu fete...
Se opri iar.
Lennie îl privi cu aţâţare.
— Zi 'nainte, George. Nu mă mai ocărăşti?
— Nu, zise George.
— Că io poci şi să plec, spuse Lennie. Poci să mă duc sus la munte şi să-mi găsesc o peşteră, dacă tu nu vrei să mai stau cu tine.
Pe George îl scutură iar un fior.
— Nu, zise. Vreau să stai aciia cu mine.
Lennie făcu, şiret:
— Mai zi-mi cum 'ceai al'dată.
— Ce să-ţi zic?
— De-ăilalţi şi de noi.
George zise:
— De-alde noi ăştia e singuri pe lume. Munceşte pân'adună un ban şi‑apoi le curge printre deşte ce-a adunat. N-are pe nimeni pe lume să le poarte de grijă cât de cât...
— Da' noi nu suntem aşa! strigă Lennie fericit. Acu' zi de noi.
George tăcu o clipă.
— Da' noi nu, zise.
— Fiincă...
— Fiincă io te am pe tine...
— Şi io te am pe tine. D-aia. Că ne-avem unu' p-altu' să ne purtăm de grijă, strigă Lennie triumfător.
Vântul de seară adie peste luminiş şi frunzişul fâşâi şi vălurele săltară la suprafaţa ochiului verde de apă. Şi strigătele de bărbaţi răsunară din nou, de astă dată cu mult mai aproape ca mai înainte.
George îşi scoase pălăria de pe cap. Spuse cu voce tremurândă:
— Scoate-ţi pălăria, Lennie. Să simţi ce plăcut e aerul.
Lennie, ascultător, îşi scoase pălăria şi o aşeză jos. În faţa sa, în vale umbra se făcuse mai albastră şi seara se lăsa repede. Vântul aducea dinspre hăţiş zgomot de crengi strivite.
Lennie se rugă:
— Spune cum o să fie.
George ciulise urechea la zgomotul îndepărtat. Pentru o clipă luă un ton rece şi liniştit, de parcă ar fi fost vorba de-o treabă de făcut:
— Ia uit'te peste apă, Lennie, şi io ţi-oi spune, de ţi-o părea că vezi cu ochii.
Lennie întoarse capul şi se uită dincolo de apă şi în sus, spre coastele întunecate ale munţilor Gabilan.
George începu:
— O să ne cumpărăm un locşor al nostru.
Băgă mâna în buzunarul hainei şi scoase pistolul lui Carlson; îl despiedică şi puse mâna şi pistolul jos pe pământ, îndărătul spatelui lui Lennie. Se uită la ceafa lui Lennie. Cercetă locul unde şira spinării se îmbină cu craniul.
Un glas de bărbat strigă din susul râului şi un alt glas bărbătesc răspunse.
— Hai, zi, făcu Lennie.
George ridică pistolul, dar îi tremura mâna şi-o puse iar jos.
— Hai, zi, îmbie iar Lennie. Zi cum o să fie. O să ne cumpărăm un locşor al nostru, o să-avem ferma noastră.
— O s-avem o vacă, spuse George. Şi-o s-avem poate şi-un porc, şi-o s‑avem găini... şi pe lângă casă o s-avem... un petec de luţernă...
— Pentru iepuri! strigă Lennie.
— Pentru iepuri, repetă George.
— Şi io o să-ngrijesc de iepuri.
— Şi tu o să-ngrijeşti de iepuri.
Lennie chicoti fericit.
— Şi-o să trăim în belşug, din rodu' pământului.
— Chiar aşa. 
Lennie întoarse capul.
— Nu, Lennie. Uit'te colo, peste apă, ca să ţi se pară că vezi locu' ăla al nostru.
Lennie se supuse. George îşi plecă iar ochii spre revolver.
Se auziră acum paşi trosnind, prin hăţiş. George se întoarse şi privi într-acolo.
— Hai, George! Când îl luăm?
— Acuş nu mai e mult.
— Eu şi cu tine.
— Tu... şi cu mine. Toţi or să fie buni cu tine. O să se termine cu necazurile. Nimeni n-ar' să mai facă rău nimănui şi n-ar' să-i mai ia n'ica.
Lennie spuse:
— Credeam că eşti supărat pe mine, George.
— Nu, zise George. Nu, Lennie. Nu-s supărat. N-am fost niciodată supărat pe tine şi nâci acu' nu-s. Asta s-o ştii.
Larma se apropia acum. George ridică arma şi ascultă glasurile. Lennie stărui:
— Hai s-o facem mai repede. Hai să luăm acu' locu' ăla.
— Da, sigur, chiar acuma. Trebuie s-o fac. Trebuie s-o facem.
Şi George ridică arma şi o strânse puternic, şi-i apropie ţeava de ceafa lui Lennie. Mâna îi tremura tare, dar faţa i se înăspri şi mâna se întări. Apăsă pe trăgaci. Trăsnetul detunăturii bubui până sus pe coastele munţilor şi hăui iar înapoi. Lennie zvâcni, şi-apoi se lăsă domol înainte, cu faţa pe nisip, şi rămase acolo neclintit.
George se înfioră şi privi arma, apoi o zvârli departe de el, înapoi pe mal, în apropierea mormanului de cenuşă veche.
Hăţişul părea plin de strigăte şi de zgomot de paşi repeziţi. Vocea lui Slim răcni:
— George! Unde eşti, George?
George şedea ţeapăn pe mal, cu ochii la mâna lui dreaptă care lepădase arma. Ceata năvăli în luminiş, şi Curley era în frunte.
Curely îl văzu pe Lennie zăcând pe nisip.
— L-a achitat, zău!
Trecu aproape şi se uită jos, la Lennie, apoi se uită la George.
— Drept în ceafă, spuse, îmblânzit.
Slim veni de-a dreptul către George şi se aşeză alături de el, foarte aproape.
— Nu-ţi fă inimă rea, zise Slim. Sunt lucruri care trebuie să le facă omu', când n-are încotro!
Dar Carlson sta aplecat asupra lui George.
— Cum făcuşi? întrebă.
— Uite-aşa, o făcui, zise George ostenit.
— Avea la el pistolu' meu?
— Îhî. Îl avea.
— Şi tu ai pus mâna pe el şi i l-ai luat şi-ai tras în el?
— Îhî. Aşa am făcut.
Glasul lui George devenise aproape şoptit. Se uita ţintă la mâna sa dreaptă care ţinuse arma. Slim îl apucă de cot.
— Haide, George. Vino cu mine, să bem ceva.
George se lăsă ajutat să se pună pe picioare.
— Da, să bem ceva.
Slim spuse:
— Trebuia s-o faci, George. Îţi jur că trebuia. Haide, vino cu mine.
Îl duse pe George până la intrarea în cărăruie şi de acolo în sus, spre şosea.
Curley şi Carlson priveau după ei. Şi Carlson spuse:
— Ce dracu' o fi având ăştia doi?
--------------------