Cele 225 de capete teologice şi practice
Ale  celui  între  sfinţi  părintelui  nostru  Simeon Noul Teolog egumenul Mînăstirii sfîntul Mamas de Xirokerkos, una sută capete făptuitoare şi de Dumnezeu cuvîntătoare (practice şi teologice).
1.  Dumnezeu nu este nicăieri pentru cei ce privesc trupeşte, căci e nevăzut. Dar pentru cei ce înţeleg duhov-niceşte este pretutindeni ; căci e de faţă, fiind în toate şi în afară de toate. El este în toate şi aproape de cei ce se tem de El (Ps. LXXXIV, 10), dar mîntuirea Lui e departe de cei păcătoşi (Ps. CXVIII, 155).
2.  Amintirea lui Hristos luminează mintea şi alungă dracii. Lumina Sfintei Treimi, strălucind în inima curată, o desparte pe aceasta de lume şi pe cel părtaş de ea îl face să se umple încă de aici, pe cît e cu putinţă credinciosului, de slava viitoare, ca pe unul ce se află sub lucrarea harului, deşi este încă ascuns sub acope-rămîntul trupului.
3.  Dacă, după trecerea celor văzute, nu mai este nimic altceva decît numai Dumnezeu, Care este şi va fi, fără îndoială, cei ce se împărtăşesc cu îmbelşugare de harul Lui în lumea aceasta, chiar dacă sînt încă pe pă-mînt, s-au unit în cea mai mare măsură cu veacul viitor, măcar că suspină încă împovăraţi de umbra şi de greutatea lor.
4.  Domnul nu fericeşte pe cei ce învaţă numai, ci pe cei ce s-au învrednicit mai întîi, prin lucrarea poruncilor, să vadă şi privesc în ei înşişi lumina Duhului ce luminează şi scînteiază. Căci datorită ei cunosc, prin vederea ei adevărată, prin cunoaşterea şi lucrarea ei, cele despre care vorbesc şi aşa învaţă pe alţii. E de trebuinţă, aşadar, ca cei ce vor să înveţe pe alţii să fie ridicaţi mai întîi ei înşişi, cum s-a spus, ca nu cumva vorbind despre cele ce nu le cunosc, să piardă, prin rătăcire, pe cei ce se încred în ei şi pe ei înşişi.
5.  Cel ce nu se teme de Domnul nu crede că există Dumnezeu   (Ps. XIII, 1). Dar cel ce crede că există  se teme de El şi păzeşte poruncile Lui. Iar cel ce zice că se teme de Dumnezeu, dar poruncile Lui nu le păzeşte, mincinos este (1 Ioan II, 4)   şi frica de Dumnezeu nu este într-insul. Căci unde este frica de Dumnezeu, e şi păzirea poruncilor (Ps. CXI, 1, 4). Iar nefiind aceasta întru noi, şi nici păzirea poruncilor, nu ne deosebim întru nimic de păgîni şi de necredincioşi.
6.  Credinţa şi frica de Dumnezeu şi păzirea poruncilor Lui ne răsplătesc pe măsura curăţirii noastre. Căci în măsura în care ne curăţim, ne ridicăm de la frica de Dumnezeu la dragostea de El şi înaintînd ne mutăm, aşa-zicînd, de la frică la iubirea lui Dumnezeu. Şi atunci auzim cuvîntul Lui : «Cel ce are poruncile Mele şi le păzeşte pe ele, acela este cel ce Mă iubeşte» (Ioan XIV, 21). Şi aşa adăugăm nevoinţe peste nevoinţe pentru a ne arăta iubirea prin fapte. Iar întîmplîndu-se aceasta, El însuşi ne iubeşte, precum a făgăduit. Iar iubindu-ne, ne iubeşte şi Tatăl Său la fel, venind înainte Duhul, Care împodobeşte casa noastră, ca prin întîlnirea ipostasurilor în noi, să ne facem locaş al Tatălui şi al Fiului şi al Sfîn-tului Duh 18.

18. Duhul Sfînt are rolul de a ne pregăti casa fiinţei noastre, sau de a o face curată şi deschisă pentru primirea Sfintei Treimi. El întîm-pină oarecum împreună cu noi pe Fiul şi pe Tatăl. El se uneşte cu subiectul nostru, asumînd funcţia de sensibilizare a noastră pentru Dumnezeu. De aceea Tatăl şi Fiul, iubindu-ne pe noi, iubesc în acelaşi timp pe Duhul lor, iar noi, iubindu-I pe Ei, îi iubeşte oarecum, prin noi, însuşi Duhul Lor cel Sfînt. Astfel sîntem ridicaţi în circuitul iubirii treimice, fără să ne confundăm totuşi cu Duhul Sfînt şi fără să confundăm persoanele Sfintei Treimi.

7.  Sălăşluirea, întru curăţie cunoscută şi simţită, a Dumnezirii celei în trei Ipostasuri în cei desăvîrşiţi nu e. împlinirea dorinţei, ci mai degrabă început şi cauză a unei dorinţe mai puternice 19. Căci din acel moment, ea nu mai lasă pe cel ce a primit-o să se potolească, ci ţinîndu-1 aprins pururea ca de un foc, îl împinge să se ridice spre flacăra unei dorinţe şi mai dumnezeieşti. Căci neputînd mintea să afle o margine şi un sfîrşit al Celui dorit, nu poate pune nici dorinţei şi iubirii sale vreo margine, ci silindu-se să atingă şi să dobîndească capătul fără sfîrşit, poartă în sine pururea dorinţa ne-sfîrşită şi iubirea nesăturată20.
8.  Cel ce a ajuns la acest capăt  nu socoteşte că a aflat începutul dorinţei sau al iubirii lui Dumnezeu în sine, ci socoteşte că nu iubeşte încă pe Dumnezeu, în-trucît n-a putut ajunge să cuprindă plinătatea iubirii. De aceea, socotindu-se pe sine cel din urmă dintre toţi cei ce se tem de Dumnezeu, se socoteşte din tot sufletul nevrednic chiar şi de mîntuirea împreună cu ceilalţi credincioşi21.

19.  Sfîntul Maxim Mărturisitorul şi alţi părinţi au vorbit şi ei de mişcarea spre sfîrşitul nesfîrşit în care se va odihni, dar nu se va sătura sufletul,  în viaţa viitoare. Dar sfîntul  Simeon  îi  dă  acestei mişcări un caracter de avînt aprins, înfocat. El nu mai vorbeşte în termeni intelectuali despre mişcarea iubirii sufletului, ci în termeni plini de focul simţirii şi al entuziasmului. Acest capitol şi cel anterior redă ceea ce e mai caracteristic în spiritualitatea sfîntului Simeon Noul Teolog. Şi el ne-a spus în capitolul II că nu face o prea clară distincţie între ceea ce va simţi sufletul în viaţa viitoare şi ceea ce poate simţi încă de aici.
20.  Dorinţa sufletului  ajunsă în nesfîrşitul iubirii dumnezeieşti nu se  stinge,  ci e ţinută mereu trează din cauza infinităţii în care se  află Şi pe care niciodată nu o poate cuprinde întreagă. Totuşi, întrucît ea nu mai tinde spre ceva care e dincolo de această infinitate, se spune şi că dorinţa se odihneşte acum în această infinitate.
21.  Neajuns  la  capătul final  al iubirii,  socoteşte  că n-a  pus nici Măcar început ei, aşa este de departe iubirea pe care o are sufletul de plinătatea fără margini a iubirii. Şi de aceea se socoteşte mai prejos de toţi ceilalţi  credincioşi, nevrednic chiar de mîntuire.  Cel ce  se  află  în realitate  mai  sus  decît toţi   se  socoteşte  astfel  mai  prejos  de  toţi.  în
l acest sens a spus sfîntul apostol Pavel despre sine că cel dintîi păcătos este el.

9. «Toate sînt cu putinţă celui ce crede» (Marcu IX, 23). Căci Credinţa se socoteşte în loc de dreptate (Rom. IV, 9). «Că sfîrşitul legii este Hristos» (Rom. X, 4). Iar credinţa în El îndreptează şi desăvîrşeşte pe cel ce crede. Căci credinţa în Hristos, socotindu-se în locul faptelor legii şi fiind întărită şi arătîndu-se prin poruncile Evangheliei, face pe cei credincioşi părtaşi de viaţa cea veşnică în Hristos însuşi22.
10.  Credinţa23 este puterea care ne face să murim pentru Hristos de dragul poruncii Lui şi să credem că moartea aceasta este pricina vieţii. Ea ne face să socotim sărăcia ca bogăţie, neînsemnătatea şi umilirea, ca slavă şi cinste adevărată ; iar cînd nu avem nimic, să credem că stăpînim toate (2 Cor. VI, 10), mai bine-zis că am dobîndit bogăţia cunoştinţei lui Hristos cea nepă-trunsă (Efes. III, 8). Ea ne face să privim toate cele ce se văd, ca ţărînă şi fum.
11.  Credinţa în Hristos ne dă puterea nu numai să dispreţuim plăcerile vieţii, ci şi să suportăm şi să răb-dăm toată ispita care vine asupra noastră prin întristări, necazuri şi nenorociri, pînă va vrea şi ne va cerceta pe noi Dumnezeu. «Căci răbdînd, zice, am aşteptat pe Domnul, şi a luat aminte la mine» (Ps. XXXIX, 1).
12.  Cei ce-şi pun părinţii, în vreo privinţă, mai presus de porunca lui Dumnezeu, nu au dobîndit credinţa în Hristos. Ei, desigur, sînt judecaţi şi de conştiinţa lor, dacă au o conştiinţă vie a necredinţei lor24. Căci e pro-

22.  Credinţa în Hristos, unind sufletul cu Hristos şi făcîndu-1 deci părtaş de desăvîrşirea lui Hristos, îl ridică mai presus de orice dreptate dobîndită  prin faptele   legii.   Căci   Hristos  e  mai  presus   de   lege  şi   e izvorul unei puteri mai presus de cea pe care şi-o dă omul însuşi, voind să împlinească cerinţele celei mai înalte legi.
23.  Capitolul   acesta   şi   cele   următoare pînă la   cap.   29   inclusiv coincid cu cap. 1—20 din Pilocalia greacă.
24.  E o «necredinţă» a celor ce cred, dar socotesc că nu cred destul, din pricina nesîrguinţei pentru întărirea credinţei prin fapte.

priu credincioşilor să nu calce în nici o privinţă porunca Marelui Dumnezeu şi Mîntuitorului nostru Iisus Hristos.
13.  Credinţa în Hristos, Adevăratul Dumnezeu, naşte dorinţa după cele bune şi frica de chinuri. Iar dorinţa celor mai înalte şi frica de chinuri, aduce păzirea întocmai a poruncilor. Păzirea întocmai a poruncilor învaţă pe creştini să-şi cunoască neputinţa lor. Iar cunoaşterea neputinţei noastre adevărate naşte aducerea aminte de moarte. Cel ce şi-a făcut-o pe aceasta însoţitoare de viaţă va căuta cu osteneală să afle ce soartă va avea după ieşirea şi plecarea din viaţa aceasta. Iar cel ce se străduieşte să cunoască cele viitoare e dator, întîi de toate, să se lipsească de cele de acum. Căci cel ce e stăpînit de îm-pătimirea faţă de acestea, pînă la cel mai neînsemnat lucru, nu poate dobîndi cunoştinţa desăvîrşită a acelora. Iar dacă prin bunăvoinţa lui Dumnezeu va gusta puţin din ea, de nu va părăsi degrabă cele de care şi în care este ţinut prin împătimire şi nu se va preda în întregime acestei cunoştinţe, nemaiprimind să cugete de bunăvoie la nimic altceva afară de ea, se va lua de la el şi această cunoştinţă pe care socoteşte că o are (Luca XIX, 26).
14.  Lepădarea de lume şi retragerea desăvîrşită, însoţită de înstrăinarea de toate mijloacele, obişnuinţele, socotinţele şi de persoanele din viaţă, şi lepădarea de trup şi de voie se fac pricină de mare folos celui ce s-a lepădat în scurtă vreme aşa de fierbinte.
15.  Dacă fugi de lume, ia seama să nu dai sufletului mîngîieri la început şi să o cercetezi pe aceasta, chiar dacă te silesc să faci aceasta toate rudeniile şi toţi prietenii. Căci pe ei îi îndeamnă la aceasta demonii pentru a stinge căldura inimii tale. Chiar dacă nu-ţi vor putea împiedica cu desăvîrşire hotărîrea, ei o vor face cu siguranţă mai moale şi mai slabă.
16.  Cînd te vei afla faţă de toate dulceţile vieţii cu suflet bărbătesc şi neînduplecat, demonii înduioşează rudeniile şi le fac să plîngă şi să se jelească în faţa ta pentru tine. Că acesta este adevărul, vei cunoaşte dacă tu vei rămînea neclintit şi în faţa acestei ispite. Căci îi vei vedea pe aceia aprinzîndu-se deodată de mînie şi de ură împotriva ta şi depărtîndu-se de tine ca de un duşman, nemaivrînd să te vadă.
17.  Văzînd supărarea ce s-a iscat pentru tine în părinţi, fraţi şi prieteni, să rîzi de dracul care a pus la cale să se facă acestea împotriva ta ; şi cu frică şi sîrguinţă multă, retrage-te şi roagă pe Dumnezeu cu stăruinţă ca să ajungi degrabă la limanul Bunului Părinte, la Care ajungînd  sufletul  tău ostenit  şi  împovărat,   El  îl  va odihni. Căci multe pricini de primejdii şi de ultimă pierzanie cuprinde marea vieţii.
18.  Cel ce vrea să urască ispitele lumii e dator să iubească pe Dumnezeu din tot sufletul şi să-şi aducă pururea aminte de El. Căci nimic altceva nu ajută, ca acestea, să părăseşti toate cu bucurie şi să te întorci de la ele ca de la nişte gunoaie.
19. Nu vrei să mai rămîi în lume pentru pricini bine-cuvîntate sau neîntemeiate, ci îndată ce ai fost chemat, ascultă degrabă. Căci de nimic altceva nu se veseleşte Dumnezeu aşa de mult ca de repeziciunea noastră25. Fiindcă mai mare este ascultarea imediată cu sărăcie, decît întîrzierea cu mulţime de bunuri26.
20.   Dacă lumea şi cele din lume trec   toate, iar Dumnezeu este singur nestricăcios şi nemuritor, bucu-raţi-vă toţi cîţi aţi părăsit pentru El cele stricăcioase. Iar stricăcioase sînt nu numai bogăţia şi banii, ci şi toată plăcerea şi bucuria de păcat este stricăciune. Numai po-

25.  Dumnezeu vrea ca chemării la iubirea totală ce ne-o adresează să I se răspundă îndată, fără nici o şovăială.
26.  Mai   multă   bucurie   face   lui   Dumnezeu   răspunsul  imediat   la chemarea Lui, chiar dacă nu eşti pregătit, decît amînarea cu pretextul de a te pregăti. Fapta bună cerută de Dumnezeu trebuie săvîrşită imediat. Altfel te obişnuieşti cu amînările şi poate n-o mai împlineşti niciodată. Sau, fapta bună pe care o poţi face în împrejurarea aceasta, n-o mai poţi face niciodată.

runcile lui Dumnezeu sînt lumină şi viaţă. De toţi sînt numite aşa.
21.  Dacă ai primit, frate, flacăra şi alergînd ai ajuns din pricina ei la chinovie, sau la un părinte duhovnicesc, de vei fi îndemnat de el, sau de fraţii care se nevoiesc împreună cu tine, să te foloseşti de băi sau de mîncăruri, sau de alte mîngîieri pentru întărire, să primeşti acestea. Dar fii totdeauna pregătit pentru post, pentru pătimire, pentru înfrînarea cea mai deplină. Că de vei fi îndemnat de părintele tău întru Domnul să te împărtăşeşti de mîngîieri, să te afli ascultător aceluia, ca voia ta să nu o faci nici în aceasta. Iar de nu, rabdă cu bucurie cele ce ai vrut să le faci de bunăvoie, folosindu-te sufleteşte. Căci păzind aceasta, vei fi pururea întru toate postind şi înfrînîndu-te şi ca unul ce te-ai lepădat cu voia întru totul. Ba nu numai atît, ci vei păstra nestinsă şi flacăra aflătoare în inima ta, care te sileşte să dispre-ţuieşti toate.
22.  Cînd dracii vor face toate din partea lor şi nu ne vor putea clinti sau împiedica de la ţinta noastră cea după Dumnezeu, se vor furişa în cei ce făţăresc evlavia şi vor încerca să împiedice prin aceia pe cei ce se nevoiesc. Mai întîi mişcaţi, chipurile, de dragoste şi de compătimire, aceştia îi vor îndemna pe cei ce se nevoiesc, să se odihnească spre a nu slăbi trupul şi a cădea în lînce-zeală. Pe urmă îi atrag la întîlniri fără folos, făcîndu-i să-şi piardă zilele în ele. De va asculta vreunul dintre cei ce se nevoiesc şi se va potrivi lor, se vor întoarce şi vor rîde de pierderea lui. Iar de nu va asculta de cuvintele lor, ci se va păzi pe sine străin de toate, cu mintea adunată şi înfrînată în toate, se vor aprinde de pizmă şi vor face totul pînă ce îl vor alunga şi din obşte. Căci nu suferă slava deşartă cea necinstită să vadă în faţa ei smerenia, lăudată.
23.  Iubitorul de slavă deşartă sufere cînd vede pe cel smerit la cuget vărsînd lacrimi şi folosindu-se îndoit, ca unul ce-şi face pe Dumnezeu milostiv prin ele şi îi sileşte pe oameni să-1 laude fără voie.
24.  Odată ce te-ai predat pe tine întreg părintelui tău duhovnicesc, să ştii că eşti ca un străin faţă de toate care te atrag în afară : oameni, lucruri şi bani. Fără de el nimic să nu voieşti să faci ori să împlineşti în privinţa acestora. Dar nici să nu ceri de la el vreun lucru mic sau mare, dacă nu-ţi va porunci el însuşi, din propria socotinţă, să iei ceva, sau nu-ţi va da el cu mîinile sale.
25. Să nu dai milostenie fără voia părintelui tău după Dumnezeu, din bunurile ce i-ai adus. Dar nici prin mijlocitor să nu voieşti să iei ceva din ele, fără voia lui. Căci e mai bine să fii sărac şi străin şi să asculţi, decît să risipeşti bani şi să dai celor lipsiţi, cînd te afli începător. Predă toate cu credinţă neştirbită hotărîrii părintelui duhovnicesc, ca în mîna lui Dumnezeu.
26.  Să nu ceri şi să nu iei nici un pahar cu apă, chiar de s-ar întîmpla să arzi, pînă ce nu te va îndemna, mişcat de la sine, părintele tău duhovnicesc. Strînge-te pe tine şi constrînge-te în toate, încredinţîndu-te şi zi-cînd în gînd : «Dacă Dumnezeu vrea şi eşti vrednic să bei, va descoperi părintelui tău, şi acesta îţi va zice ţie : bea». Şi atunci bea cu conştiinţa curată, chiar de e la vreme nepotrivită.
27.  Cel ce a cercat folosul duhovnicesc şi a dobîndit credinţă nemincinoasă, luînd pe Dumnezeu ca martor al adevărului, şi-a zis : «Mi-am pus în mine gîndul să nu cer părintelui meu nici să mănînc, nici să beau, sau să mă împărtăşesc de ceva fără el, pînă ce nu-i va da de ştire Dumnezeu şi îmi va porunci mie. Şi făcînd aşa, niciodată, zice, n-am fost împiedicat de la scopul meu».
28.  Cel ce a dobîndit credinţă neîndoielnică faţă de părintele său după Dumnezeu, privindu-1 pe el, socoteşte că priveşte pe Hristos însuşi ; şi fiind cu el sau urmînd lui, crede cu tărie, că este cu Hristos sau urmează Lui. Unul ca acesta nu va pofti niciodată să vorbească cu altcineva. Nu va pune vreunul din lucrurile lumii mai presus de amintirea şi de dragostea lui. Căci ce este mai mare şi mai de folos în viaţa de faţă şi în cea viitoare decît a fi cu Hristos ? Şi ce este mai frumos şi mai dulce ca vederea Lui ? Iar dacă se învredniceşte şi de grăirea Lui, scoate din aceasta, cu sîrguinţă, viaţă veşnică.
29.  Cel ce iubeşte din simţire lăuntrică pe cei ca-re-1 vorbesc de rău, sau îl nedreptăţesc, sau îl urăsc şi-1 păgubesc, şi se roagă pentru ei (Matei V, 44), ajunge în scurtă vreme la o mare sporire. Căci făcînd aceasta întru simţirea inimii, îşi coboară socotinţa în adînc de smerenie şi în izvoare de lacrimi, în care se scufundă cele trei părţi ale sufletului27. Acela urcă mintea în cerul nepătimirii şi o face văzătoare şi, prin gustarea bunătăţii de acolo, ajunge de socoteşte toate ale vieţii de aici, gunoaie. Şi însăşi mîncarea şi hrana n-o mai primeşte cu plăcere şi des.
30.  Credinţă28 neîndoielnică dovedeşte cel ce cinsteşte cu evlavie ca sfînt pînă şi locul în care vieţuieşte călăuzitorul şi părintele său. El ia praful de pe picioarele aceluia cu dragoste fierbinte în mîini să-1 pună pe capul său şi unge cu el pieptul său, ca şi cu un leac curăţitor al patimilor şi al păcatelor sale. Iar de el nu îndrăzneşte să se apropie, nici să atingă vreo haină sau vreun acoperă-mînt al lui fără voia sa ; dar atingînd ceva din ceea ce-i aparţine aceluia, o face aceasta cu frică şi cu respect, so-eotindu-se pe sine nevrednic nu numai de vederea şi de slujirea lui, ci şi de intrarea în chilia lui.

27.  In gîndirea părinţilor, sufletul se alcătuia din: partea raţională, mînia şi pofta.  Toate capătă  o  mare sensibilitate  pentru  duşman,  prin lacrimi.
28.  Capitolele 30—36 lipsesc în Filocalia greacă.

26	HLOCALIA
31.	Se leapădă mulţi de viaţa aceasta şi de lucru
rile vieţii, dar puţini se leapădă şi de voile lor. Bine
spune despre aceştia şi cuvîntul dumnezeiesc : -«Mulţi
chemaţi, dar puţini aleşi» (Matei XX, 14).
32.	Cînd şezi la masă cu toată obştea şi toate ţi se
înfăţişează ochilor minţii ca o umbră şi nu mai simţi
dulceaţa mîncărurilor, ci sufletul întreg îţi este uimit şi
plin de lacrimi, cunoaşte că harul lui Dumnezeu ţi le
arată acestea astfel, pentru multa ta smerenie din frică,
ca văzînd făpturile lui Dumnezeu şi cunoscînd slăbiciu
nea celor supuse simţurilor, să-ţi aduni frica ta spre
iubirea celor cunoscute cu mintea. Aceasta este cunoş
tinţa duhovnicească, de care auzi vorbindu-se, care se
află la mijloc între frică şi iubire şi trage pe om pe ne
simţite şi fără primejdie de la cea dintîi la cea de a
doua29.
33.	Nu poate dobîndi cineva altfel iubirea desăvîr-
şită şi neclintită de Dumnezeu decît pe măsura cunoş
tinţei duhovniceşti30. Iar aceasta creşte cîte puţin prin
nevoinţa de fiecare zi cu fapta sufletului. Aceasta şti-
ind-o apostolul a spus : «Din măreţia şi frumuseţea zi
dirilor se cunoaşte, prin asemănare, Făcătorul»31.
34.	Nimeni nu poate cunoaşte cum se cuvine, cu
ochii sensibili, mărimea cerului şi lăţimea pămîntului şi
raţiunile tuturor celorlalte. Căci cum va putea cineva
înţelege cu ochii trupului cele ce întrec mintea şi în-
35.	Cunoştinţa   duhovnicească   a   realităţilor   duhovniceşti   nu   e   o
cunoştinţă teoretică, rece, ci o cunoştinţă palpitantă, ce se mişcă între
frică şi iubire.
36.	Există  o proporţie directă  între  iubire  şi  cunoştinţa  duhovni
cească, întrucît în însăşi cunoştinţa aceasta este iubire şi în iubire cu
noştinţă.  Nimeni  după  sfîntul  Ioan  Evanghelistul  n-a  mai  unit  acestea
două aşa de mult în trăire, ca sfîntul Simeon Noul Teolog. Aceasta 1-a
şi făcut «teolog».
37.	Rom. I, 20. Iubirea unită cu cunoştinţa creşte treptat din fapte.
Căci faptele sînt manifestări ale iubirii şi ale cunoaşterii şi le adîncesc
pe acestea.
31.	
SF1NTUL SIMEON NOUL  TEOLOG,   CELE 225  DE CAPETE	27
ţelegerea ? Numai mintea curăţită de ginduri32 şi eliberată de prejudecăţi şi luminată de mintea şi de harul lui Dumnezeu va putea încerca cum se cuvine, după măsura luminării primite, să contemple făpturile.
35.	Precum noaptea nu vedem cu ochii sensibili de-
cît în locul acela unde aprindem lumina unui sfeşnic, iar
toată lumea cealaltă rămîne pentru noi o noapte întune
coasă, la fel celor ce dorm în noaptea păcatelor, Bunul
Stăpîn li se face o lumină mică, măcar că, Dumnezeu fi
ind, rămîne tuturor necuprins, cruţînd neputinţa noas
tră. Şi atunci deschizîndu-şi omul ochii minţii şi privind
firea celor ce sînt, cum n-a mai privit niciodată, se um
ple de uimire şi-1 podidesc, fără să vrea şi fără durere,
lacrimile, prin care se curăţeşte cu al doilea botezS3, cu
botezul acela de care zice Domnul în Evanghelie : «De
nu se va naşte cineva din apă şi din Duh, nu va intra în
împărăţia cerurilor» (Ioan III, 5) ; şi iarăşi : «De nu se
va naşte cineva de sus»- (Ioan III, 7). Spunînd «de sus»-,
a dat să se înţeleagă naşterea din Duh.
36.	Primul Botez are apa care preînchipuieşte lacri
mile, are mirul ungerii care e semnul premergător al
mirului spiritual al Duhului, iar al doilea botez nu mai
este chip al adevărului, ci este însuşi adevărulS4.
37.	Nevoitorul35 trebuie să se sîrguiască să fie liber.
El trebuie să se depărteze nu numai de faptele rele, ci
şi de gînduri şi de înţelesuri contrare şi să petreacă pu
rurea în cugetări folositoare de suflet şi duhovniceşti, ca
38.	«Gîndurile»  (Xo-jio(j.ot), de care trebuie să se curăţească mintea,
sînt speculaţiile proprii, sau gîndurile pătimaşe la lucruri.
39.	E o altă caracteristică a spiritualităţii sfîntului Simeon accentul
pe care-1 pune pe lacrimi, pe care le uneşte cu extazul cunoaşterii reali
tăţii duhovniceşti.
40.	Aceasta   nu   înseamnă   că  harul   dumnezeiesc   nu   lucrează   cu
adevărat şi în Botezul cu apă şi în taina Mirungerii, ci numai că tn aceste
taine lucrează prin mijloace văzute şi fără ca primitorul să simtă această
lucrare, pe cînd prin lacrimile iubirii  de Dumnezeu  lucrarea  dumneze
iască e simţită.
41.	Capitolul acesta pînă la 69 exclusiv corespund cu cap. 21—52
din Filocalia greacă.
35.	
28

F1LOCALIA

astfel să rămînă fără griji pentru cele ale vieţii pă-mînteşti.
38.	Cel ce şi-a dezbrăcat întreg trupul său, dacă-şi
are ochii acoperiţi cu vreun văl şi nu vrea să-1 ridice şi
să-1 lepede, nu poate vedea lumina numai cu cealaltă
parte dezvelită a trupului. Aşa şi cel ce a dispreţuit toa
te celelalte lucruri şi avuţii şi s-a izbăvit de patimile în
seşi, de nu-şi va elibera ochiul sufletului de aducerile
aminte lumeşti şi de înţelesurile cele rele, nu va vedea
vreodată lumina înţelegerii, pe Domnul şi Dumnezeul
nostru Iisus Hristos.
39.	Precum este acoperămîntul aşezat peste ochi,
aşa sînt gîndurile lumeşti şi amintirile vieţii aşezate pe
minte sau pe ochiul sufletului. Cîtă vreme deci vor fi
lăsate acolo, nu vom vedea. Dar cînd vor fi ridicate prin
aducerea aminte de moarte, vom vedea limpede lumina
cea adevărată «care luminează pe tot omul ce vine în
lume» (Ioan I, 9).
40.	Cel ce e orb din naştere nu va cunoaşte, nici nu
va crede puterea celor din Scriptură ; dar cel ce s-a în
vrednicit vreodată să vadă va mărturisi că cele zise sînt
adevărate.
41.	Cel ce vede cu ochii trupeşti ştie cînd e noapte
şi cînd e zi. Dar orbul nu ştie de nici una. Asemenea şi
cel ce vede duhovniceşte şi priveşte cu ochii minţii, da
că, după ce a văzut lumina cea adevărată şi neapropiată,
se întoarce din nepăsare la orbirea de mai înainte şi se
va lipsi de lumină, simte cu bună simţire lipsa aceleia,
şi-şi dă seama din ce cauză i s-a întîmplat aceasta. Dar
cel ce este orb din naştere nu ştie nimic despre acestea,
nici din experienţă, nici din lucrarea de faţă, dacă nu
prinde ceva prin auz, aflînd astfel despre cele ce nu le-a
văzut niciodată. El va povesti altora despre cele ce a
auzit, fără să ştie nici el, nici auzitorii, despre ce lucru
grăiesc între ei.
38.	
SFISTVL  S1MEON NOUL  TEOLOG,   CELE 225   DE  CAPETE	29
42.	Este cu neputinţă să umpli şi trupul cu mîn-
căruri pe nesăturate, dar să te îndulceşti şi duhovniceşte
de bunătatea cea cunoscută cu mintea şi dumnezeiască.
Căci pe cit îşi va sluji cineva mai mult pîntecele, pe atîta
se va lipsi pe sine mai mult de acea bunătate. Şi pe cît
îşi va asupri mai mult trupul, pe atîta se va umplea mai
mult de hrana şi de mîngîierea duhovnicească.
43.	Să părăsim toate cele de pe pămînt, nu numai
bogăţia şi aurul şi celelalte mijloace ale acestei vieţi, ci
şi pofta faţă de ele să o alungăm cu desăvîrşire din sufle
tele noastre. Să urîm nu numai plăcerile trupului, ci şi
mişcările neraţionale (animalice) ale lui, şi să ne sîrguim
să-1 mortificăm prin osteneli. Căci prin el se lucrează
cele ale poftei şi sînt aduse la faptă. Cîtă vreme este viu
acesta, sufletul nostru va fi numaidecît mort şi greu de
urnit,  sau  cu  totul  de  neurnit  spre  oricare  poruncă
dumnezeiascăS6.
44.	Precum flacăra focului se ridică neîncetat spre
înălţime, mai ales dacă întorci materia care întreţine fo
cul, aşa şi inima celui iubitor de slavă deşartă nu se
poate smeri, ci cînd îi spui cele de folos pentru el, se
înalţă şi mai mult. Căci mustrat sau sfătuit, el se împo
triveşte cu mînie, iar lăudat şi linguşit, se înalţă în
chip păcătos.
45.	Omul care este obişnuit să se împotrivească îşi
este sieşi o sabie cu două tăişuri, ucigîndu-şi sufletul
fără să ştie şi înstrăinîndu-1 de viaţa veşnică.
46.	Cel ce se împotriveşte în cuvînt, este asemenea
celui ce se predă pe sine cu voia duşmanilor împăratului.
Căci contrazicerea este o cursă şi are ca momeală apă
rarea, prin care fiind amăgiţi, înghiţim undiţa păcatului.
36. Sfîntul Simeon nu înţelege prin trupul mortificat, un trup incapabil de a se mişca spre fapte, ci un trup care nu se mişcă din iniţiativa lui, ci din iniţiativa cea bună a sufletului. E un trup nerobit patimilor, şi disponibil pentru libertatea duhului. Într-un trup viu pentru patimi, sufletul e mort.

30	FILOCALIA
Prin aceasta e prins de obicei nenorocitul suflet, fiind apucat de limbă şi de gîtlej de către duhurile răutăţii, care aci îl ridică la culmea mîndriei, aci îl prăvălesc în prăpastia păcatului, ca să fie apoi dus la judecată cu cei căzuţi din cer.
47.	Cel ce e dispreţuit şi batjocorit şi sufere din cau
za aceasta mult în inima sa, să cunoască din aceasta că
poartă la sîn şarpele cel vechi. De va răbda deci în tă
cere, sau va răspunde cu multă smerenie, 1-a făcut pe
acesta neputincios şi i-a slăbit strînsoarea. Iar de va răs
punde împotrivă cu acreală, sau va grăi cu semeţie, a
dat putere şarpelui să-şi verse veninul în inima sa şi să-i
roadă cu cruzime cele dinlăuntru ale sale. Prin aceasta
îl va face de fiecare dată mai puternic, dîndu-i spre mîn-
care, îndreptarea sa spre cele bune şi puterea nenoroci
tului său suflet. Aceasta îl va face să trăiască de aci îna
inte în păcat, şi să fie mort cu totul pentru dreptate.
48.	De voieşti să te lepezi de toate şi să te deprinzi
cu vieţuirea evanghelică, să nu te dai în seama unui în
văţător neîncercat sau pătimaş, ca nu cumva în loc de
petrecerea evanghelică, să o înveţi pe cea drăcească.
Fiindcă învăţăturile bune sînt de la învăţătorii buni ; iar
cele rele, de la cei răi. Căci, desigur, din seminţe rele, ies
roade rele.
49.	Înduplecă pe Dumnezeu cu rugăciuni şi cu la
crimi, ca să-ţi trimită un călăuzitor nepătimaş şi sfînt.
Dar cercetează şi tu dumnezeieştile Scripturi şi mai ales
scrierile cu învăţături despre lucrare ale sfinţilor pă
rinţi, ca punîndu-le alăturea de cele învăţate şi făptuite
de învăţătorul şi înaintestătătorul tău, să le poţi vedea şi
înţelege pe acestea ca într-o oglindă, şi pe cele ce con-
glăsuiesc cu Scripturile să le iei în inimă şi să le stăpî-
neşti cu cugetarea, iar pe cele mincinoase şi străine să le
dai la o parte şi să le lepezi, ca să nu rătăceşti. Căci să

SFINTUL SIMEON NOUL  TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	31
ştii că în zilele acestea mulţi s-au făcut dascăli mincinoşi şi înşelători.
50.	Tot cel ce nu vede, dar se încumetă să călăuzeas
că pe alţii, e un înşelător şi duce pe cei ce-1 urmează în
prăpastia pierzaniei, după cuvîntul Domnului : -«Orbul
de va călăuzi pe orb, amîndoi vor cădea în groapă» (Ma
tei XV, 14).
51.	Orbul, faţă de Cel Unul, e orb în întregime faţă
de toate. Iar cel ce vede pe Unul are vederea tuturor. El
se reţine de la vederea tuturor, dar are vederea tuturor,
fiind în afară de cele văzute. Fiind astfel în Unul, le
vede pe toate. Şi fiind în toate, nu vede nimic din toate37.
52.	Cel ce vede pe Unul, prin Unul se vede şi pe
sine şi pe toţi şi pe toate. Dar fiind ascuns în toate, nu
priveşte la nimic din toate38.
53.	Cel ce nu a îmbrăcat chipul Domnului nostru
Iisus Hristos, al Omului ceresc şi Dumnezeu, peste omul
raţional şi mintal, cu bună simţire şi întru cunoştinţă, e
încă numai sînge şi carne. El nu poate primi simţirea
slavei duhovniceşti prin cuvînt (raţiune), precum nici cei
orbi din naştere nu pot cunoaşte numai prin cuvînt (ra
ţiune) lumina soarelui39.
                   37. Sfîntul Maxim Mărturisitorul declară că în Cel Unul sjnt raţiu-
         nile tuturor. Deci cel ce-L vede pe Cel Unul, vede raţiunile tuturor în El.         Sfîntul Simeon Noul Teolog plasează încă în viaţa aceasta putinţa vederii         tuturor în Dumnezeu,  simultană  cu  ridicarea  peste  toate.  Aceasta  e  o
         contemplare atotcuprinzătoare în simplitatea ei. Cine are intuiţia întregu-
lui, le vede pe toate ale lui, fără să se piardă  în privirea  unei  părţi sau a alteia.
38.	Amîndouă aceste capete sîmt luate textual din Cateheza XXVIII,
(Catecheses, tom. III, în «Sources chretiennes», nr. 112, p.  160). In Filo-
calia greacă, sînt date ca un singur capitol. Poate din faptul că în ediţia
din «Sources chretiennes», sint date ca două,  suta întîi are nu o sută,
ci 101 capete.
39.	Extras din Cateheza XXVIII, ibidem, p. 162. Sfîntul Simeon afir
mă în chipul cel mai categoric că creştinul nu devine om întreg ca atare
decît  în măsura  în care  se  întipăreşte  în  el chipul  lui  Hristos,  Omul
ceresc şl Dumnezeu, prin simţire. Cuvîntul  aici  rămîne un cuvînt care
comunică  o  raţiune teoretică cu  care se şi  identifică. Nici prin  acest
cuvînt, nici prin această raţiune nu  se  ia contact cu realitatea  însăşi.
Numai cuvîntul viu, comunicat nouă de cineva care crede, ne transmite
38.	
32	FILOCAUA.
54.	Cel ce aude, vede şi simte astfel, cunoaşte pu
terea celor zise, ca unul ce poartă chipul celui ceresc
(1 Cor. XV, 49)40, şi a urcat la bărbatul desăvîrşit, al
plinătăţii lui Hristos (Efes. IV, 13). Şi fiind aşa, poate să
şi călăuzească bine, în calea poruncilor lui Dumnezeu,
turma lui Dumnezeu. Dar cel ce nu cunoaşte astfel şi e
altfel, e vădit că nu are nici simţurile sufletului deschise
şi sănătoase41. Acestuia mai bine îi va fi să fie călăuzit,
decît să călăuzească cu primejdie.
55.	Cel ce priveşte la învăţătorul şi povăţuitorul său,
ca la Dumnezeu, nu poate să-1 contrazică. Iar dacă îşi
închipuie şi zice că le poate împăca pe amîndouă aces
tea, să ştie că s-a rătăcit. Căci nu ştie ce simţămînt au
cei ai lui Dumnezeu faţă de Dumnezeu.
56.	Cel ce crede că viaţa şi moartea sa este în mîna
păstorului său, nu-1 va contrazice niciodată. Iar necu
noaşterea acestui lucru naşte contrazicerea, care pricinu-
ieşte moartea spirituală şi veşnică.
57.	înainte ca cel osîndit să primească sentinţa, i se
dă putinţa de apărare, ca să spună judecătorului despre
cele ce a făcut. Dar după arătarea celor făcute şi după
sentinţa judecătorului, nu mai poate contrazice în nici
un lucru mic sau mare pe cei rînduiţi să aplice osînda.
58.	înainte de a se înfăţişa monahul la această jude
cată şi de a descoperi cele din lăuntrul său, poate îi mai
este îngăduit să ridice contraziceri în unele lucruri, pen
tru că nu sînt cunoscute, iar în altele cu închipuirea că
le poate ascunde. Dar după descoperirea gîndurilor şi
după arătarea vădită a lor, nu-i mai este îngăduit să
şi viaţa lui, deci şi viaţa lui Hristos, cînd viaţa lui e îmbibată de viaţa lui Hristos şi cînd e primit cu credinţă. De aceea cere sfintul Simeon ca Hristos să se imprime în raţiunea omului în mod simţit.
40.	Din Cateheza XXVIII, ibidem, p. 160.
41.	E o învăţătură  a părinţilor,  aceea  despre  simţurile sufletului.
Ele mijlocesc mai mult decît o cunoaştere raţională. Prin ele se reali
zează un contact  al sufletului  cu realităţile  spirituale  din  preajma  lui
Dumnezeu.
40.	
SF1STUL S1MEON NOUL  TEOLOG,  CFLE 225 DE CAPETE	33
contrazică pe judecătorul şi stăpînitorul său după Dumnezeu, pînă la moarte. Căci monahul, înfăţişîndu-se la început la această judecată şi dezvăluindu-şi cele ascunse ale inimii sale, s-a convins de la început, dacă a do-bîndit oarecare cunoştinţă, că e vrednic de nenumărate morţi; dar crede că prin ascultarea şi smerenia sa, se va izbăvi de toate pedepsele şi chinurile, dacă cunoaşte cu adevărat puterea tainei.
59.	Cel ce păzeşte acestea neşterse în cugetul său
nu se va împotrivi niciodată în inima sa cînd va fi cer
tat, sau sfătuit, sau mustrat. Fiindcă cel ce cade în ase
menea rele, adică în contrazicere şi necredinţă faţă de
părintele şi învăţătorul său duhovnicesc, se rostogoleşte
jalnic în fundul şi în prăpastia iadului (Prov. IX, 18),
încă trăind; şi se face casă satanei şi a întregii lui puteri
necurate, ca un fiu al neascultării şi al pierzaniei (Efes.
II, 2 ; Ioan XVII, 12).
60.	Te îndemn pe tine, care eşti fiu al ascultării, ca
să întorci aceste îndemnuri necontenit în cugetul tău şi
să lupţi cu toată sîrguinţa, ca să nu te cobori în relele
amintite ale iadului, ci să te rogi fierbinte, în fiecare zi,
lui Dumnezeu : «Dumnezeule şi Doamne al tuturor, Cel
ce ai stăpînirea peste toată suflarea şi tot sufletul ; Cel
ce singur mă poţi tămădui, ascultă rugăciunea mea, a
nevrednicului, şi răpune pe dracul ce se află cuibărit în
mine, omorîndu-1 prin venirea Preasfîntului Tău Duh42;
şi pe mine, cel ce sînt sărac şi gol de toată virtutea, în-
vredniceşte-mă să cad cu lacrimi la picioarele sfîntului
meu părinte. Şi atrage sufletul lui sfînt la milostivirea
faţă de mine, ca să mă miluiască. Dăruieşte, Doamne,
smerenie inimii mele, şi gînduri cuvioase, păcătosului,
care-ţi făgăduieşte să se pocăiască. Nu părăsi pînă la sfîr-
şit sufletul meu care Ţi s-a supus odată şi Ţi s-a măr
turisit şi Te-a ales pe Tine, în locul întregii lumi. Căci
42. Duhul rău e omorît de Duhul cel Bun şi Sfînt; împătimirea şi neliniştea, de nepătimire şi de pace ; neputinţa iubirii, de puterea iubitoare.
3 — Filocalia

34	flLOCAUA
ştii, Doamne, că vreau să mă mîntuiesc, măcar că deprinderea mea cea rea îmi stă piedică. Dar toate cîte sînt oamenilor cu neputinţă, Ţie îţi sînt cu putinţă, Doamne»-43.
61.	Cei ce au pus temelie bună, cu frică şi cu cutre
mur, credinţei şi nădejdii, în curtea evlaviei, şi şi-au re
zemat cu neclintire picioarele pe piatra ascultării de pă
rinţii duhovniceşti, socotind cele poruncite de ei, ca ieşite
din gura lui Dumnezeu, şi zidindu-le pe acestea fără şo
văire pe temelia aceasta a ascultării întru smerenia sufle
tului, izbutesc îndată să împlinească această mare şi
primă faptă : să se lepede de ei înşişi. Căci împlinind
cineva voia altuia şi nu pe a sa, înfăptuieşte nu numai
lepădarea de sufletul său, ci şi răstignirea faţă de toată
lumea44.
62.	Cel ce contrazice pe părintele său, face bucuria
dracilor. Iar de cel ce se smereşte pînă la moarte, se mi
nunează îngerii45. Căci unul ca acesta face lucrul lui
Dumnezeu (Ioan VI, 28), asemănîndu-se Fiului lui Dum
nezeu, Care a împlinit ascultarea de Părintele Său pînă
la moarte, iar moartea, pe cruce (Filip. II, 4—11).
63.	Frămîntarea multă şi la vreme nepotrivită întu
necă şi tulbură cugetarea şi scoate din suflet rugăciu
nea curată şi căinţa. Pe de altă parte, aduce oboseală în
inimă şi prin aceasta, înăsprire şi învîrtoşare. Iar prin
acestea caută dracii să ducă la deznădejde pe cei du
hovniceşti.
64.	Ţi se poate întîmpla uneori, monahule, să afli
rîvnă şi dor mare de desăvîrşire în sufletul tău, încît să
doreşti să împlineşti toată porunca lui Dumnezeu şi să
nu cazi nici măcar în păcatul unui cuvînt deşert (Matei
65.	Extras din Cuv. IV etic. (din Traites theologiques et ethiques, în
«Sources chretiennes», nr. 129, p. 18).
66.	De fapt, a te supune din inimă unuia singur, ca lui Dumnezeu,
arată puterea generală a ta de a nu te mai  afirma nici pe tine, nici
lumea, împotriva iubirii.
67.	Se minunează îngerii, căci acesta e cel mai tare.
61.	
SF1NTUL S1ME0N NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	35
XII, 37), ca să nu rămîi în urma niciunuia din sfinţii de odinioară în faptă, în cunoştinţă şi vedere. Dar te vezi totodată împiedicat de cel ce seamănă neghina descurajării şi nu te lasă să ajungi la o asemenea înălţime a sfinţeniei, prin aceea eă-ţi strecoară astfel de gînduri şi-ţi zice : «îţi este cu neputinţă să te mîntuieşti în mijlocul lumii şi să păzeşti fără ştirbire toate poruncile lui Dumnezeu». Atunci aşează-te singur într-un colţ, strîn-ge-te în tine însuţi şi adună-ţi gîndul tău şi dă un sfat bun sufletului tău şi zi-i : «De ce eşti întristat suflete al meu şi de ce mă tulburi ? Nădăjduieşte în Dumnezeu, că mă voi mărturisi Lui. Căci mîntuirea persoanei mele nu sînt faptele mele, ci Dumnezeul meu. «Căci cine se va îndrepta din faptele legii (Gal. II, 16) ? Nu se va îndrepta înaintea Ta nici un vieţuitor» (Ps. CXLI, 2). Ci nădăjduiesc să mă mîntuiesc în dar, din credinţa Dumnezeului meu, prin mila Sa negrăită. Mergi înapoia mea satano ! Domnului Dumnezeului meu mă închin (Matei IV, 10) şi Lui îi slujesc din tinereţile mele, Celui ce poate să mă mîntuiască numai cu mila Sa. Depărtează-te deci de la mine ! Dumnezeu, Cel ce m-a făcut pe mine după chipul şi asemănarea Sa, te va zdrobi pe tine».
65. Dumnezeu nu cere de la noi oamenii altceva, decît numai să nu păcătuim. Iar acesta nu este lucrul legii, ci paza neslăbită a chipului şi a cinstei noastre de sus. Stînd în acestea potrivit cu firea, şi purtînd haina strălucită a Duhului, rămînem în Dumnezeu şi Dumnezeu în noi, fiind dumnezei şi fii ai lui Dumnezeu prin înfiere, însemnaţi cu lumina cunoştinţei de Dumnezeu46.
46. Ţine de firea noastră să păstrăm în noi chipul lui Dumnezeu, sau relaţia cu Dumnezeu. Prin aceasta sîntem fii ai lui Dumnezeu şi dumnezei, dar nu născuţi din natura lui Dumnezeu, ci înfiaţi de El prin harul şi voinţa Lui, dar şi prin consimţirea şi efortul voinţei noastre. Ţine de acordul activ al voinţei noastre cu voinţa lui Dumnezeu să fim fii ai lui Dumnezeu, dar acordul acesta e cerut de firea noastră. Sfîntul Simeon nu cere Intîi fapte, ci întîi iubire şi încredere în Dumnezeu. Iar prin aceasta însuşi Dumnezeu e cu noi şi în noi. Datorită acestui fapt, nu încercăm să împlinim cu puterile noastre faptele legii, ci ne încredem cu iubire în Dumnezeu, Care ne dă însă puterea să iubim cu fapta.

36	FILOCALIA
66.	Trîndăvia şi greutatea trupului, născute în suflet
din lene şi negrijă, ne depărtează de la canonul obişnuit
şi aduc în cugetare întuneric şi descurajare47. Prin aceas
ta se ivesc în inimă gînduri de frică şi de hulire, încît cel
ispitit de dracul trîndăviei nu mai poate nici măcar să
mai intre în locul obişnuit al rugăciunii *8, ci îi este lene
şi pregetă şi gîndeşte lucruri nebuneşti împotriva Făcă
torului a toate49. Cunoscînd deci pricina şi izvorul de
unde ţi-au venit acestea, intră cu sîrguinţă în locul obiş
nuit al rugăciunii tale şi căzînd la iubitorul de oameni
Dumnezeu, roagă-te din inimă cu suspine, întru durere
şi lacrimi, cerînd izbăvirea de povara trîndăviei şi a gîn-
durilor rele ; şi ţi se va da degrabă ţie, celui ce baţi şi
stăruieşti cu osteneală, izbăvirea de acestea.
67.	Cel ce a dobîndit inima curată, a biruit frica5e.
Iar cel ce se curăţeşte încă, aci o biruie, aci e biruit de
ea. Dar cel ce nu luptă nicidecum, sau nu simte deloc că
e prieten al patimilor şi al dracilor şi deci mai adaugă
la boala slavei deşarte şi boala închipuirii de sine, soco
tind că este ceva fără să fie nimic, sau e robul şi prada
fricii, tremurînd ca un prunc cu cugetul şi avînd frică
acolo  unde  nu  este  frică  pentru  cei  ce  se  tem  de
Domnul51.
68.	Cel ce se teme de Domnul nu are frică de asal
tul dracilor, nici de neputincioasele lor atacuri, dar nici
de ameninţările oamenilor răi. Fiind în întregime ca o
69.	Trîndăvia trupului se transpune în suflet,  din negrijă. Din ele
vin apoi în suflet descurajarea şi întunericul. Deci între suflet şi trup are
loc o reciprocitate. Nu se poate neglija  niciodată fără pagubă păzirea
trupului în cele voite de Dumnezeu.
70.	Sigur   e   vorba   de   locul   spiritual   al   rugăciunii,   de   starea   de
rugăciune, de interiorul rugăciunii.
71.	Acestea vin ca o justificare a lenii de a se ruga.
72.	Rugăciunea este forţa eliberatoare, prin întîlnirea efortului nos
tru   de   eliberare   cu   persoana   supremă,   ca   izvor   a   toată   puterea   şi
libertatea.
73.	Fricos e cel ce nu e curat în inimă. Acela nu poate intra întru
libertate în relaţie cu altul. Curăţenia inimii aduce libertatea relaţiei cu
alte persoane, deci şi cu Dumnezeu.
66.	
SF1NTVL S1MEON NOUL  TEOLOG,  CELE 225  DE  CAPETE	37
flacără sau ca un foc arzător, ce străbate zi şi noapte de jur-împrejur locurile ascunse şi întunecoase, pune dracii pe fugă. Căci fug mai degrabă aceia de el decît el de aceia, ca să nu fie arşi de flacăra învăpăiată a focului dumnezeiesc ce ţîşneşte din el52.
69.	Cel ce umblă în frica de Dumnezeu, chiar dacă
petrece în mijlocul oamenilor răi, nu se teme. El are în
lăuntrul său frica de Dumnezeu şi poartă arma nebiruită
a credinţei, cu care poate să le împlinească pe toate, chiar
şi pe cele ce par grele şi cu neputinţă celor mulţi. El
petrece ca un uriaş în mijlocul piticilor, sau ca un leu
mugind în mijlocul dinilor şi al vulpilor, încrezîndu-se
în Domnul. Cu tăria cugetului său îi loveşte pe ei şi în-
spăimîntă inimile lor, învîrtind cuvîntul înţelepciunii, ca
pe un toiag de fier5S.
70.	Să nu te miri dacă, stăpînit de frică, tremuri te-
mîndu-te de toate. Căci eşti încă nedesăvîrşit şi lipsit de
tărie şi te temi ca un prunc de mormoloci. Căci frica este
o boală copilărească şi vrednică de rîs a sufletului iubi
tor de slava deşartă. Faţă de acest drac să nu cauţi să
te foloseşti de cuvinte şi de contraziceri. Căci cuvintele
nu folosesc nimic sufletului care tremură şi se clatină.
52.	Cei ce se tem de Domnul nu sînt laşi, ci au curajul mărturisirii
în faţa lui  Dumnezeu  şi  a  semenilor.  Temerea  de  Dumnezeu  e  o  sfială
de a nu-L supăra, nu o laşitate. A se observa paradoxul: n-are frică cel
ce se teme de Domnul. Temerea  de Dumnezeu nu  e  ca frica din  lume
sau de ceva din lume; e o putere faţă de toate cele din lume, iar faţă
de Dumnezeu nu e simţită ca o frică propriu-zis, ci ca o îndrăznire din
iubire,  împreunată în acelaşi timp cu sfială. Temerea de Dumnezeu  dă
puterea  de  a întreprinde orice  efort  spre  împlinirea voii  Lui,   adică  a
tot ce e bun. Nu e vorba  însă de o deosebire a acestora prin cuvinte
(temere, frică), ci de deosebirea a două stări sufleteşti, care pot fi indicate
prin indiferent care din aceste două nume.
Focul de care se vorbeşte în acest capitol e entuziasmul iubirii de Dumnezeu, care are în sine cea mai deplină curăţie. Termenii: foc, flacără, sînt termeni preferaţi de sfîntul Simeon, pentru a exprima puternica simţire a dragostei de Dumnezeu ce-L caracterizează.
53.	înţelepciunea este şi o forţă, sau  e menţinută printr-un efort
în care  se  manifestă  o  forţă.  E  forţa  gîndului  la  Dumnezeu,  care  prin
aceasta e unit cu ajutorul lui Dumnezeu, pentru a persista în cele bune, în
cele proprii echilibrului vieţii.

38	HLOCAUA
Lăsîndu-le pe acestea, smereşte cu toată puterea gîndi-rea ta şi vei vedea cum dispare frica54.
71.	Odată, cuprins fiind cineva de trîndăvie, avea
mintea slăbită şi întunecată şi sufletul moleşit, încît puţin
mai trebuia ca să fie lipsit de întristarea inimii şi să
stingă în el flacăra duhului şi să se umple toată casa tru
pului său de fum55. Ba mai mult, se ivi în el o amorţeală
a tuturor mădularelor, care-1 ducea, din cauza moleşelii,
la un somn fără măsură, încît era silit să lipsească şi de
la slujbele obişnuite. El încercă să se împotrivească aces
tora prin înfrînare şi veghere. Dar biruind somnul, inima
lui se înăspri din mîndrie şi lipsindu-i de aici înainte în
tristarea, se strecură în el frica. Cînd o simţi pe aceasta
în sine, ieşi din chilia sa la vreme nepotrivită şi plecînd
la un loc retras şi întunecat, stătu acolo şi ridică mîinile
şi se însemnă cu semnul crucii, iar ochiul sufletului şi-1
înălţă spre Dumnezeu. Umilindu-şi astfel puţin gîndirea,
îndată dracul fricii se depărta puţin de la el. Dar dracul
cumplit al slavei deşarte, mai puternic decît el, îi fură
gîndul, vrînd să-1 atragă şi să-1 predea iarăşi dracului
fricii. înţelegînd el aceasta, se miră şi rugă fierbinte pe
Dumnezeu să izbăvească sufletul lui din asemenea curse
ale diavolului.
72.	Mare şi anevoie de înţeles socotesc că este pen
tru toţi această împreună-lucrare, răutate şi uneltire a
dracilor. Căci am cunoscut pe dracul fricii însoţindu-se
şi lucrînd împreună cu dracul trîndăviei şi pe acesta din
urmă ajutîndu-1 pe cel dintîi şi întărind lucrarea lui ; de
asemenea, pe cel dintîi sădind în suflet frica împreunată
cu învîrtoşarea, iar pe al doilea întărind întunecarea,
73.	E demnă de remarcat  această convieţuire  între frică  şi  slava
deşartă. Iubitorul de slavă deşartă tremură de părerile tuturor, chiar de
ale celor mai neînsemnaţi oameni. De frica unor păreri care nu-ţi cultivă
slava deşartă, nu vei putea scăpa contrazicînd   pe cei  ce  nu recunosc
meritele tale, ci acceptînd simţirea smereniei. In smerenie stă adevăratul
curaj faţă de alţii.
74.	E fumul care  acopere vederea şi slăbeşte puterea  de mişcare
a sufletului, dar şi a trupului, spre cele bune şi reale.
71.	
SflNTUL SIMEON NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	39
moleşeala, învîrtoşarea şi deznădejdea sufletului şi a minţii. Trîndăvia le este nevoitorilor o încercare menită să le pricinuiască smerenie.
73.	Dracul trândăviei obişnuieşte să războiască, de
cele mai multe ori, mai ales pe cei ce au înaintat în ru
găciune, sau pe cei ce se sîrguiesc cu ea. Căci nici un
altul dintre ceilalţi draci nu are putere împotriva aces
tora. Acesta îşi are puterea fie dintr-o îngăduinţă de sus
cu bun rost, fie, cum socotesc mai degrabă, îşi ia pute
rea împotriva noastră din niscai stări necuvenite ale tru
pului 56. Iar ceea ce vreau să spun este aceasta : mîncînd
mult şi încărcîndu-mi stomacul şi adormind astfel prea
sătul, această patimă a pus stăpînire pe mine şi am fost
biruit ; apoi înfrînîndu-mă iarăşi peste măsură, mi-am
făcut mintea întunecată şi anevoie de mişcat şi iarăşi
am căzut în aceeaşi patimă57. Cîteoda-tă se întîmplă însă
aceasta celor ce se nevoiesc şi din amestecarea aerului,
despre care nu ştiu să spun ceva sigur, sau din grosimea
vîntului de miazăzi.
74.	Trîndăvia este moartea sufletului şi a minţii58.
Dacă Dumnezeu i-ar îngădui să lucreze împotriva noas
tră după puterea ei, nici unul dintre nevoitori nu s-ar
mîntui vreodată. Datoria noastră este să i ne împotrivim
cu toată puterea ce ne este dată, dar stă în puterea lui
Dumnezeu sa ne trezească în chip tainic şi să ne arate
în chip vădit biruitori ai ei. Căci e cu neputinţă ca, mu
rind cineva, să învie fără ajutorul Celui ce s-a înviat pe
Sine din morţi.
75.	Cînd mintea e furată de mîndrie şi se înfundă în
ea însăşi şi-şi închipuie că este ceva p;rin sine însăşi
fiindcă se nevoieşte, harul care o luminează în chip ne-
76.	Puterea acestuia mai vine şi din oboseala fără voie a trupului,
ca şi din aparenţa că el nu e un duh rău, că prin el nu se săvîrşeşte răul.
77.	Excesul nu e bun nici într-o parte nici în alta. Aici are rolul
important înţelepciunea şi dreapta socoteală.
78.	Deşi porneşte de la trup, trîndăvia devine şi o stare a sufle
tului şi a minţii.
73.	
40	F1LOCAUA
văzut se depărtează de la ea şi, lăsînd-o îndată goală, ea îşi dă seama repede de neputinţa ei. Căci patimile năvălesc asupra ei ca nişte cîini turbaţi şi caută să o sfîşie. Atunci neştiind ce să facă şi neavînd unde să alerge ca să se izbăvească, aleargă, prin smerenie, la Domnul care poate să o mîntuiască59.
76.	Cel ce a ieşit deplin din lume se socoteşte pe
sine ca fiind într-un pustiu neumblat (Ps. LXI, 1) şi plin
de fiare. De aceea, cuprins de o frică negrăită şi de un
cutremur de nedescris, strigă către Dumnezeu, ca Iona
din chit şi din marea vieţii ; ca Daniil din groapa leilor
şi a patimilor furioase ; ca cei trei tineri din cuptorul
focului lăuntric al poftei arzătoare ; ca Mânase din sta
tuia de aramă a trupului acesta pămîntesc şi muritor. Iar
Domnul auzindu-1 îl izbăveşte pe el din prăpastia ne-
ştiinţei şi a dragostei de lume, ca pe proorocul din chit,
pentru ca să nu le mai dorească pe acestea ; îl izbăveşte
din groapa gîndurilor rele ale poftei, care răpesc şi rod
sufletele oamenilor, ca pe Daniil ; din atacurile pătimaşe
ale focului care-i arde şi îi slăbeşte sufletul şi-1 împinge
cu sila spre fapte necuvenite, răcorindu-i sufletul cu
rouă Sfîntului Duh, ca pe israeliţii aceia ; şi de trupul
acesta pămîntesc şi greu şi preapătimaş, păstrîndu-1 ne
înjosit şi nedoborît şi făcîndu-1 fiu al luminii şi al zilei
(1 Tes. V, 5) şi învrednicindu-1 să guste învierea încă de
aici60.
77.	Sufletul care stăruie în alipirea la starea înjo
sită a trupului şi iubeşte plăcerile lui şi ţine la slava de la
oameni, sau chiar dacă nu le caută pe acestea, e simţitor
la adierea poftei, rămîne cu totul nemişcat şi greoi spre
78.	Mîndria este aşezată de părinţi duhovniceşti mai vechi la sfîr-
şitul celorlalte patimi. Sfîntul Simeon Noul Teolog o pune, cel puţin pentru
nevoitorii  care  s-au  eliberat  de  patimi,  la   începutul  nevoinţii  lor.  De
aceea leacul împotriva ei este, după el, smerenia, opusul mîndriei. Sme
renia deschide sufletul din nou pentru Dumnezeu.
79.	Acest   capitol   e   luat   în   întregime   din   Cuvîntarea   IV   etică
(Traites   theologiques   et   ethiques,   tom.   II,   în   «Sources   chretiennes»,
nr. 129, p. 20).
76.	
SFINTUL S1MEON  NOUL  TEOLOG,   CELE 225  DE  CAPETE	41
orice virtute şi poruncă a lui Dumnezeu, ca unul ce e îngreuiat şi înlănţuit cu putere de relele amintite. Dar cînd, trezit de ostenelile nevoinţelor şi de lacrimile pocăinţei, scutură de la sine greutatea trupului şi topeşte în şiroaiele lacrimilor cugetul trupesc şi s-a ridicat mai presus de micimea celor văzute, se împărtăşeşte de lumina curată şi se eliberează de patimile care îl tiranizează. Atunci strigă şi el îndată ca proorocul, către Dumnezeu: «Rupt-ai sacul meu şi m-ai încins cu veselie, ca să cunosc slava Ta şi să nu mă mîhnesc» (Ps. XXIX, 12—13).
78. Sfînta Scriptură ne dă să înţelegem că sînt trei locuri în care obişnuieşte mintea să petreacă 61. Iar eu socotesc, mai degrabă, că sînt două. Prin aceasta nu învăţ ceva contrar Scripturii — să nu fie — ci pentru că nu număr între început şi sfîrşit, mijlocul. De pildă, cel ce se mută dintr-un oraş în altul şi dintr-o ţară în alta, nu va numi, pe drumul străbătut, celelalte oraşe şi ţări, chiar dacă ar vedea în cursul drumului multe şi minunate lucruri. Poporul care se mută din Egipt în pămîn-tul făgăduinţei, şi se aşază în acesta, îşi aminteşte toate cele de pe drumul dintre ele şi le descrie pe acestea tuturor, dar nu spune că s-a mutat de la prima cetate la a doua şi de la a doua la a treia cetate sau ţară, ci că s-a mutat de la robie la libertate, de la întuneric la lumină şi din prinsoare a revenit în ţara proprie. Tot aşa mintea noastră, a oamenilor, obişnuieşte să se mute de la împăti-mire la nepătimire, de la robia patimilor la libertatea duhului şi de la închipuirea contrară firii, pe care legea o numeşte prinsoare, la înălţarea mai presus de fire62, de
61.	Sînt trei stări sau trepte ale minţii. Dar acestea nu sînt simplu
subiective, ci sînt stări produse de unele realităţi deosebite de noi.
62.	Sfîntul Simeon nu cunoaşte decît două stări ale omului: starea
contrară firii şi starea mai presus de fire. O stare neutră nu cunoaşte.
Ea poate fi cel mult o etapă trecătoare între cele două. De cîteva ori
vorbeşte totuşi de starea cea conformă firii. In starea  aceasta omul se
bucură şi de ajutorul harului care e mai presus de fire. KpoXrj^i?  _ «pre
judecata»  (termen în textul original tradus  de noi  cu  «închipuire»)  este
o judecată ce şi-o face cineva înainte de a se cunoaşte cu adevărat pe
61.	
42	F1LOCAL1A
la marea agitată a vieţii la starea senină cea din afara lumii, de la amărăciunea grijilor şi supărărilor vieţii la dulceaţa negrăită şi la lipsa de grijă în privinţa oricărui lucru pămîntesc ; de la pofta, de la frămîntarea şi de la tulburarea cu privire la multe, la alipirea deplină şi la dragostea faţă de Cel Unul.
79.	Mutarea minţii de la cele văzute la cele nevă
zute şi de la cele ce cad sub simţuri la cele mai presus
de simţuri pricinuieşte uitarea tuturor celor lăsate în
urmă. Pe aceasta ei o numesc cu dreptate locul liniştii,
învrednicindu-se mintea să se înalţe la el, nu va mai
coborî iarăşi de acolo, ca Moise după cele 40 de zile şi
nopţi petrecute pe munte, ci încredinţîndu-se că e bine
acolo nu se va mai întoarce nicidecum spre cele de jos M.
Ajuns încă de aici casa Treimii şi el însuşi în Treime, ca
unul ce este în ea, se va sălăşlui în împărăţia cerurilor.
Căci iubirea îl va ţine şi nu-1 va lăsa să cadă64.
80.	Nu numai cel ce se linişteşte singur (sihastrul) M,
sau cel ce se află sub ascultare (în obşte), ci şi egumenul
şi întîistătătorul celor mulţi şi chiar cel ce slujeşte, tre
buie să fie numaidecît fără griji, sau liberi de toate lucru
rile vieţii. Căci dacă ne predăm grijilor, călcăm porunca
lui Dumnezeu care zice : -«Nu vă îngrijiţi de sufletul
vostru, ce veţi mînca sau ce veţi bea şi cu ce vă veţi
sine, sau înainte de a cunoaşte cu adevărat lucrul despre care gindeşte sau se pronunţă. Ea e de fapt o închipuire. Ca atare ea e contrară firii, căci e pusă în mişcare de vreo pasiune. De aceea e izvorul multor greşeli.
63.	De fapt cel ce a petrecut odată în lucruri mai înalte, nu mai
are plăcere de cele de jos şi chiar dacă coboară puţin la ele, tînjeşte
după cele de sus. Comparaţia stării prezente mai rele, cu cea anterioară
mai bună îi produce o tristeţe şi o nemulţumire continuă.
64.	A fi în Treime înseamnă a fi în iubire. Sfîntul Simeon atribuie
iarăşi iubirii şi nu contemplaţiei rolul principal în menţinerea sufletului
în Dumnezeu. Iar iubirea aceasta de Dumnezeu, în care sufletul e ridi
cat,  se explică prin  iubirea   celor trei  Persoane  dumnezeieşti  între  Ele.
Fiind aşezat sufletul în acest leagăn al iubirii nesfîrşite şi desăvîrşite între
cele trei Persoane dumnezeieşti nu mai poate cădea din el.
65.	De aici şi pînă la cap. 87 inclusiv, ed. din «Sources chretiennes»
se  întîlneşte  iarăşi  cu  Filocalia  gieacă,  cap.  53—58,  afară  de  cap.  82.
63.	
SF1NTUL SMEON NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	43
îmbrăca. Căci toate acestea le caută paginii» (Matei VI, 25) ; şi iarăşi : -«Vedeţi să nu se îngreuneze inimile voastre de multă mîncare şi de beţie şi de grijile vieţii» (Luca XXI, 34).
81.	Cel ce are gîndirea îngrijorată de lucrurile vie
ţii nu este liber. Căci e stăpînit şi robit de grija acestora,
fie că se îngrijeşte de acestea pentru sine, fie pentru alţii.
Iar cel liber de acestea nu se îngrijeşte în chip lumesc
nici pentru sine şi nu se va îngriji nici pentru alţii, fie
că e episcop, fie că e egumen, fie diacon. Cu toate aces
tea, nu va sta niciodată fără lucru şi nu va dispreţui nici
pe cei mai umiliţi şi mai mici, ci făcînd toate în chip
bineplăcut lui Dumnezeu, va rămîne în toate neîngrijo
rat, toată viaţa66.
82.	Există o grijă nefăptuitoare şi o făptuire fără
grijă, ca şi dimpotrivă : o negri]ă făptuitoare şi o lene
plină de griji67. Acestea le-a arătat şi Domnul. Căci
spunînd : -«Tatăl Meu pînă acum lucrează, şi Eu lucrez»
(Ioan V,  17), şi iarăşi : «Lucraţi nu pentru mîncarea
pieritoare, ci pentru cea care rămîne spre viaţa veşnică»
(Ioan VI, 27), n-a desfiinţat activitatea, ci ne-a recoman
dat activitatea fără grijă 6\ Apoi spunînd iarăşi : «Cine,
83.	E necesar ca făcînd toate cele ce se cer de la noi, să nu le
facem cu grija că reuşita depinde numai de noi. Să păstrăm conştiinţa
că toate.sînt trecătoare. Cei ce se folosesc de lumea aceasta, să fie ca
şi cum nu s-ar folosi. Căci «trece chipul lumii acesteia» (1 Cor. VII, 31).
84.	Prin această frumoasă distincţie, sfîntul Simeon dovedeşte că nu
condamnă   activitatea,  ci  apăsarea sufletească  ce  o poate însoţi.  Să fii
activ într-un chip degajat, ca o pasăre în zborul ei vesel, ca un artist,
fericit  în  înaripata  lui  străduinţă  de  a  găsi  expresia justă  a  ceea  ce
contemplă. Aceasta e esenţa recomandării sfîntului Simeon.
85.	De   fapt,   activitatea   din  iubire  faţă   de   alţii   şi   de   Dumnezeu
produce în suflet o stare de negrijă lumească şi-1 duce la desăvîrşirea
veşnică, pe cînd cea din grija egoistă de trup   îl duce la pieire. Deci
Domnul condamnă grija, dar nu recomandă neactivitatea. Mai mult chiar,
el condamnă şi lenea, mai ales pe cea însoţită de grijă. De aici rezultă
că deşi nu trebuie să considerăm lucrurile lumii  eterne,  totuşi  trebuie
să  socotim  că  activitatea  sufletului  în  legătură  cu  ele,   de   dragul  lui
Dumnezeu şi al altora, e un mijloc prin care sufletul sporeşte în desă-
vîrşire şi ajunge la veşnicia fericită pentru care este rînduit. Dealtfel, şi
rugăciunea este o activitate.
81.	
44	F1LOCAUA
îngrijindu-se, poate să adauge măcar un cot la statura sa ?» (Matei VI, 27), a desfiinţat grija nefăptuitoare. Iar despre grija întrupată în fapte, zice : «Iar despre îmbrăcăminte şi mîncare, ce vă îngrijiţi ? Nu vedeţi crinii cîmpului şi păsările cerului, pe cei dintîi cum cresc şi pe cele din urmă cum sînt hrănite ?» (Matei VI, 28). Astfel, aprobînd pe una şi dezaprobînd pe cealaltă, Domnul ne învaţă cum să lucrăm cu grijă neîngrijorîndu-ne şi cum, liberi de griji, să ocolim o activitate necuvenită69.
83.	Nu dărîma casa ta, voind să o  zideşti pe a veci
nului. Să ştii că lucrul acesta e obositor şi greu. Ia sea
ma ca nu cumva hotărîndu-te la aceasta, să o dărîmi şi
pe a ta şi să nu poţi să o zideşti nici pe a aceluia70.
84.	Dacă  n-ai   dobîndit  o  desăvîrşită  nepătimire
faţă de lucruri şi de bunurile vieţii, să nu primeşti s.ă te
ocupi cu chivernisirea lucrurilor, ca să nu te prinzi în
ele şi, în loc să iei plata slujirii, să suferi osînda pentru
hoţie şi fur de cele sfinte. Iar de eşti silit la acestea, de
întîistătătorul, să fii ca cel ce umblă cu focul care arde
şi să opreşti momeala gîndului prin mărturisire şi pocă
inţă, ca să te păstrezi neatins prin rugăciunea întîistătă-
torului71.
85.	Cel ce n-a ajuns nepătimitor, nu ştie ce este ne-
pătimirea, ba nici nu poate crede câ este cineva astfel pe
pămînt. Căci cel ce nu s-a lepădat mai întîi de sine (Ma
tei XVI, 24) şi nu şi-a golit cu bucurie sîngele său pentru
86.	Ceea ce cere Domnul în fond e împlinirea unei activităţi cuve
nite şi  reţinerea  de  la  cea necuvenită.  Cea  dintîi  trebuie  să o  facem
într-un sens cu toată grija, dar în alt sens neîngrijoraţi. Iar pe cea de
a doua să o evităm, mai ales cînd o facem fără grijă, adică cu negli
jenţă, sau cu nepăsare de mîntuirea sufletului. Există deci grijă şi grijă.
Există deci  grijă bună şi grijă rea, precum există negrijă bună şi ne-
grijă rea.
87.	Mustrîndu-1 pe altul pentru greşeli, poţi să-ţi înăspreşti sufletul
tău şi să înaintezi la ură împotriva aceluia. Astfel nu-1 zideşti nici pe
acela şi te înrăieşti şi pe tine.
88.	Mărturisind ispita care ţi-a venit de a lua din cele chivernisite
ale Bisericii,  sau  ale mînăstirii, vei căpăta  de  la  duhovnic  întărire  să
respingi ispita.
83.	
SP1HTUL S1MEON NOUL  TEOLOG,  CELE 225   DE  CAPETE	45
această viaţă cu adevărat fericită, cum va bănui că a făcut cineva acestea ca să dobîndească nepătimirea ? La fel şi cel ce-şi închipuie că are Duhul Sfînt neavînd nimic, auzind de lucrările Duhului sălăşluite în cei ce au de fapt pe Duhul Sfînt, nu va crede că există cineva în generaţia de azi lucrat şi mişcat de Duhul dumnezeiesc sau ajuns la vederea Lui în chip conştient şi simţit, asemenea apostolilor lui Hristos şi sfinţilor de altădată. Căci fiecare judecă din starea ce o are el, şi pe cele ale aproapelui, fie că e vorba de virtute, fie de păcate.
86.	Altceva este nepătimirea sufletului şi altceva
nepătimirea trupului ; cea dintîi sfinţeşte şi trupul prin
strălucirea ei şi prin revărsarea de lumină a Duhului ;
iar cea de a doua singură nu poate să folosească prin
sine întru nimic pe cel ce o are72.
87.	Altceva este nemişcarea mădularelor sufleteşti
şi trupeşti şi altceva dobîndirea virtuţilor. Cea dintîi
aparţine firii, cea de a doua pune rînduială în mişcările
naturale73.
88.	A nu pofti ceva din plăcerile şi dulceţurile lumii
nu este egal cu a dori bunătăţile veşnice şi cereşti. Alt
ceva este aceasta şi altceva e aceea. Cele dintîi le dispre
ţuiesc mulţi. De cele de al doilea, puţini oameni s-au în-
grijit74.

72.	Extras din Cuv, IV etic, op. cit., p.  12. Pentru sfîntul Simeon
virtutea nu este o simplă pasivitate, ci o punere în ordine a mişcărilor
sufleteşti şi trupeşti, pentru buna folosire a lor în favoarea deprinderii
unei virtuţi. Prin aceasta spiritualitatea creştină se deosebeşte net de cea
budistă.   Nemişcarea  puterilor  trupeşti  şi   sufleteşti  poate   aparţine  firii
slăbite, sau dezamăgite de pe urma dezordinii pătimaşe a mişcărilor lor.
Căci slăbirea sau  dezamăgirea pot apărea în creatură, care n-are de la
sine fiinţa, ci e din nimic Şi ca atare înaintează cînd rămîne de sine spre
nimic. Dar punerea în rînduială a mişcărilor firii e un efort   care Învinge
înclinarea mişcărilor firii spre trîndăvia dezordinii şi spre nimic.
73.	Extras din aceeaşi cuvîntare. Ibidem.
74.	Extras din aceeaşi cuvîntare, op. cit., p. 14. Oontinuînd ideea din
capitolul anterior, sfîntul Simeon spune că dorirea bunătăţilor veşnice e
mai mult decît nedorirea plăcerilor pămînteşti. Virtutea e o dorire pozi
tivă a bunătăţilor veşnice şi prin aceasta depăşeşte o fire ajunsă la ne
mişcare prin voinţa de a nu răspunde răului cu rău, sau prin dezabuzare
72.	
46	TIL0CAL1A
89.	A ocoli şi a nu căuta slava de la oameni nu este
tot una cu a dori slava de la Dumnezeu. Căci e multă
deosebire între aceste două lucruri. Cea dintîi au res
pins-o mulţi şi dintre cei stăpîniţi de patimi ; pe cea de
a doua, puţini s-au învrednicit să o primească şi cu mul
tă osteneală75.
90.	Nu e tot una a te mulţumi cu o haină modestă
şi a nu dori un veşmînt strălucitor, cu a te îmbrăca în
lumina lui Dumnezeu.  Acesta este un lucru şi acela
altul. Atraşi de mii de pofte, unii dispreţuiesc cu uşu
rinţă poftirea unui veşmînt ; dar în lumina lui Dumne
zeu se îmbracă acei care o caută neobosiţi prin toate
nevoinţele şi se fac fiii luminii şi ai zilei în împlinirea
poruncilor 76.
91.	Altceva este vorbirea smerită şi altceva cugeta
rea smerită ; altceva este smerenia şi altceva este floa
rea smereniei ;  altceva este rodul acesteia şi altceva
dulceaţa frumuseţii lui, şi altceva decît acestea, urmă
rile ce decurg din el. Dintre acestea, unele atîrnă de noi,
altele nu atîrnă de noi. Cele ce atîrnă de noi sînt : să
cugetăm toate, să ţinem seama de toate, să spunem şi
să facem toate cîte ne duc la smerenie ; dar sfînta sme
renie şi celelalte însuşiri ale ei, harismele şi lucrările ei,
sînt darul lui Dumnezeu şi nu atîrnă de noi. Dar de ele
şi slăbire. Ea e un efort de ridicare a firii la cele mai presus de fire. Nu se cere desfiinţarea dorinţei ca putere a firii, ci îndreptarea şi întărirea ei spre cele continuu mai înalte.
75.	Cuv. IV etic, op. cit., p. 12. Se face aici o deosebire analoagă
cu cea din cele două capete anterioare, între pesimismul celor ce s-au
scîrbit, prin dezamăgiri   sau prin cinismul patimilor, de slava de la oa
meni, şi între cei ce doresc, într-un elan pozitiv, slava curată de la Dum
nezeu  cei  infinit. Aici  se  crede  în  Dumnezeu  cel  personal,   acolo  e  un
fel de panteism, odată ce persoana omenească se topeşte în esenţa uni
versală. Aici se crede într-un Dumnezeu personal, Căruia credinciosul vrea
să-I  placă,  şi  în  a  plăcea   lui  Dumnezeu   constă  slava  dorită   de  la  El,
care este totodată o depăşire a egoismului.
76.	Cuv. etic. cit., op. cit., p. 14. Aceeaşi idee ca în cele trei capete
anterioare. Dar aci sfîntul Simeon dă şi  o explicare proprie a deosebirii
între  lipsa  unei  patimi  şi  posesiunea  unei  virtuţi contrare:   lipsa  unei
patimi poate proveni din angajarea intensă în alte patimi.
75.	
SF1NTVL S1ME0N NOUL TEOLOG, CELE 225 DE CAPETE	47
nu se va învrednici nimeni, dacă nu a semănat toate seminţele care atîrnă de el77.
92.	Altceva este a nu ne revolta faţă de necinstiri,
de batjocuri, de încercări şi necazuri, şi altceva a ne ară
ta mulţumiţi de ele şi a ne ruga pentru cei ce ne fac
acestea. Altceva este a iubi din suflet pe aceştia şi alt
ceva a întipări, pe lîngă aceasta, în mintea noastră faţa
fiecăruia din ei şi a-i îmbrăţişa fără patimă ca pe nişte
prieteni adevăraţi, cu lacrimi de iubire sinceră, fără să
se afle în acea clipă nici o urmă a vreunei supărări în
noi. Iar lucrul mai mare decît cele spuse este ca în
timpul însuşi al ispitelor să aibă cineva, în chip neschim
bat, aceeaşi bună simţire egală pentru cei ce-1 batjoco
resc în faţă, îl calomniază, îl judecă, îl osîndesc, îl înjură
şi-1 scuipă în faţă, şi pentru cei ce iau în afară înfăţişarea
prieteniei, dar pe ascuns fac aceleaşi lucruri fără să se
poată însă ascunde de fapt. Dar neasemănat mai mare
lucru decît toate acestea, socotesc că este ca cineva să
uite cu desăvîrşire cele ce le-a suferit şi să nu-şi aducă
aminte de ceva din ceea ce i s-a întîmplat, fie că lipsesc,
fie că sînt de faţă cei ce l-au supărat, ci să-i primească
şi pe aceştia la fel ca pe prieteni, în convorbiri şi la ma
să, fără nici o gîndire la cele întîmplate78.
93.	Nu e acelaşi lucru a-ţi aduce aminte de Dum
nezeu şi a-L iubi pe Dumnezeu. Nici a te teme de Dum
nezeu şi a păzi poruncile Lui79. Altceva sînt acestea şi
altceva acelea. Dar amîndouă sînt proprii celor desăvîr-
şiţi şi nepătimitori.
94.	Altceva este nepăcătuirea şi altceva lucrarea po
runcilor80. Cea din urmă este proprie celor ce se nevo-
iesc şi vieţuiesc după Evanghelie, iar cea dintîi este pro
prie celor ce au dobîndit prima nepătimire.
95.	Cuv   etic. cit., op. cit., p. 16.
96.	Cuv. etic. cit., ibidem.
97.	Cuv. etic. cit., op. cit., p. 18. Poţi să te temi de Dumnezeu şi
să nu treci această temere in fapte.
98.	Cuv. etic. cit., op. cit., p. 16.
92.	
48	F1LOCALIA
95.	Liniştea nu e, desigur, una cu nelucrarea81. Nici
tăcerea nu e una cu liniştea82. Altceva e fiecare din aces
tea. Nelucrarea este proprie celor ce nu voiesc să cu
noască împărtăşirea de bunătăţile lui Dumnezeu, nici să
împlinească ceva din cele bune. Lucrarea poruncilor este
proprie celor ce se ocupă neîncetat cu cunoştinţa lui
Dumnezeu şi stăruiesc în înţelegerea cuvîntului înţelep
ciunii lui Dumnezeu şi cercetează adîncurile Duhului şi
sînt introduşi în tainele minunate ale lui Dumnezeu. Iar
liniştea este proprie celor ce săvîrşesc lucrarea minţii cu
luarea aminte a unei cugetări pline de atenţie la gînduri.
96.	Nu este acelaşi lucru retragerea (din lume), ca
mutarea dintr-un loc în alt loc şi adevărata înstrăinare83;
ci altceva şi altceva. Cea dintîi este a celor ce luptă şi a
celor ce, din cauza lenii, sînt purtaţi de o cugetare nesta
tornică, sau din cauza unui prisos de căldură doresc
lupte şi mai mari. Iar a doua este a celor ce s-au răstig
nit lumii (1 Cor. II, 10) şi lucrurilor lumii şi doresc să
fie pururea numai cu Dumnezeu şi cu îngerii şi nu se
întorc deloc spre cele omeneşti.

97.	Altceva este a te împotrivi vrăjmaşilor şi a
lupta împotriva lor şi altceva a-i birui şi a-i supune şi a-i
omorî cu desăvîrşire. Primul lucru e propriu luptători
lor şi vitejilor în cele ale nevoinţei ; al doilea e propriu
celor nepătimitori şi desăvîrşiţi 8\
98.	Toate acestea sînt fapte ale sfinţilor ce umblă
în lumina nepătimirii. Dar cei ce înţeleg că sînt în afara
99.	Liniştea este ceva pozitiv, este o bucurie. Nelucrarea e neacti-
vitate şi nu iradiază din ea putere, ci îndeamnă la pasivitate şi deci la
tristeţe. Poţi să fii activ în linişte şi poţi să fii neactiv fără să ai linişte.
Căci lipsa de mişcare e contrară firii.
100.	Din Cuv. etic. cit., ibidem. Poţi să taci în afară şi în suflet să
n-ai linişte.
101.	Din Cuv. etic. cit., ibidem. Deci mai presus de fuga exterioară
din lume, e cea care mîntuieşte, sau  înstrăinarea interioară de ceea ce
e rău în ea.
102.	Extras din Cuv. etic. cit., op. cit., p. 18. Cel nepătimitor nu mai e
mişcat de nici un răspuns contrar la răul duşmanului, ci-4 copleşeşte şi-1
desfiinţează cu neclintirea în iubire.
97.	
SF1NTVL SIMEON KOVL  TEOLOG,   CELE 225  DE CAPETE	49
lor, să nu se lase amăgiţi, nici să-şi amăgească sufletele lor, ci să ştie că ei umblă zadarnic, ca într-un întuneric85.
99.	Mulţi s-au supus acestor nevoinţe, unul pentru
un motiv, altul pentru alt motiv. Dar foarte puţini sînt
cei ce au săvîrşit osteneala lor cu frică şi cu dragoste fi
rească de Dumnezeu. Singuri aceştia, ajutaţi de har, iz
butesc în scurtă vreme în lucrarea virtuţii şi se întind
spre cele spuse. Ceilalţi sînt lăsaţi, cum s-a spus, «să
rătăcească în loc neumblat şi nu pe cale* (Ps. CVI, 40)86,
potrivit cuvîntului: «Şi i-am trimis pe ei după uneltirile
inimilor  lor,  merge-vor  întru  meşteşugirile  lor»  (Ps.
LXXX, II)87.
100.	Cel ce a dobîndit experienţa acestora prin sîr-
guinţa cea mai bună va cunoaşte puterea (înţelesul) ce
lor spuse. Iar cel ce e altfel, va cunoaşte înţelesul din
afară al celor spuse, dar despre înţelesul lor duhovnicesc,
care se cunoaşte cu înţelegerea, nu va avea decît idei
teoretice, sau mai bine zis va plăsmui în cugetarea lui
chipuri mincinoase, fiind foarte departe de ele, ca un
om ce se amăgeşte.
101.	Cînd te-ai ridicat, prin multe osteneli şi sudori
deasupra micimii trupului şi te-ai dezbrăcat de trebuin
ţele lui, îl vei purta uşor şi duhovniceşte, ca pe unul ce
nu va simţi nici foame nici sete. Atunci vei privi mai
bine, ca prin oglindă (1 Cor. XIII, 12)88, pe Cel mai pre
sus de minte şi cu ochii tăi spălaţi de lacrimi vei vedea
pe Cel pe Care nimeni nu L-a văzut vreodată (Ioan I,
102.	Extras din  Cuv.  cit.,  op. cit., p.   16. Aceştia  umblă  mult,   însă
umblă în întuneric şi nu reuşesc să iasă din el.
103.	A umbla în întuneric neînaintînd  spre  scopul firesc  al vieţii
noastre, înseamnă a nu umbla pe drum, căci  orice drum  duce undeva,
duce la un scop.
104.	Extras din Cuv. cit., op. cit., p. 18. Aceştia şi-au făcut propriile
lor planuri, nu urmăresc planurile lui Dumnezeu.
105.	Trupul  lui   a  devenit  transparent   ca  o   oglindă   prin  care   cel
duhovnicesc se vede pe sine şi vede pe Dumnezeu.
4 — Filocalia

50	FILOCALIA
18)89. Şi avînd sufletul rănit de iubirea Lui, vei înfiripa un cîntec amestecat cu lacrimi90. Atunci să-ţi aduci aminte de mine şi să te rogi pentru smerenia mea, ca unul ce eşti unit cu Dumnezeu şi ai o îndrăznire neînfruntată faţă de El.
Ale aceluiaşi, 25 de alte capete ale cunoştinţei şi ale cuvîntării de Dumnezeu (gnostice şi teologice)
1.	Nici celui ce teologhiseşte nu i se potriveşte pocă
inţa, nici celui ce se pocăieşte, teologia. Căci pe cît sînt
de departe răsăriturile de apusuri (Ps. Cil, 12), pe atîta e
mai înaltă teologia decît pocăinţa91. Căci precum se vaită
un om aflat în boală şi neputinţe, sau precum strigă un
cerşetor îmbrăcat în zdrenţe, aşa face cel ce se află în
pocăinţă şi săvîrşeşte cu adevărat faptele pocăinţei. Iar
cel ce teologhiseşte este asemenea celui ce petrece în
curţile împărăteşti îmbrăcat în strălucirea vestmîntului
împărătesc şi vorbeşte neîncetat cu împăratul ca un in
tim al lui şi aude de la el în fiecare moment poruncile
şi voile lui92.
2.	Sporirea în cunoştinţa de Dumnezeu se face pri
lej şi pricină a necunoaşterii tuturor celorlalte, ba chiar
şi a lui Dumnezeu. Şi mărimea luminii Lui e o nevedere
3.	Lacrimile fac ochii curaţi şi de aceea capabili să vadă esenţa
tainică a lucrurilor şi pe Dumnezeu prin ele.
4.	Starea aceasta de mare înduioşare şi bucurie pentru Dumnezeu
Îşi găseşte o expresie nu numai în lacrimi, ci şi în ritmul unei melodii.
5.	Avem aci sensul patristic al teologiei, ca fiind contemplaţie a lui
Dumnezeu,  atinsă pe treptele  înalte  ale  curăţiei  şi  nepătimirii.  Cel  ce
trăieşte   desăvîrşit   în   Dumnezeu,   văzîndu-L   cu   mintea,   nu   mai   simte
nici trebuinţă de pocăinţă, căci uită pînă şi de starea sa, fiind ieşit întreg
în Dumnezeu pe Care-L vede.
6.	Adevărata teologie e nu numai vorbirea despre Dumnezeu, ci
dialog cu Dumnezeu, simţire puternică şi responsabilă a prezenţei Lui per
sonale şi revendicatoare.
1.	
 SFINTUL S1ME0N NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	5J
desăvîrşită ; iar simţirea supradesăvîrşită a luminii Lui mai presus de simţire, e o nesimţire a tuturor celor ce sînt în afara ei93. Căci simţirea care nu cunoaşte, nu află şi nu înţelege deloc ce sînt, de unde, unde, care şi cum sînt cele în care se află, neavînd putere să ştie acestea, cum va fi simţire ? Cum nu vor fi acestea mai degrabă mai presus de simţire ? Iar mintea care-şi simte neputinţa ei, cum nu va fi nesimţitoare faţă de cele mai presus de simţire ? -«Căci cele ce ochiul nu le-a văzut şi urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit» (1 Cor. II, 9)94, cum vor fi supuse simţirii ?
3.	Domnul care ne dăruieşte nouă cele mai presus
de simţire ne dă şi o altă simţire mai presus de simţire
prin Duhul Său, ca să simţim în chip mai presus de fire
darurile şi harismele Lui mai presus de simţire, prin toa
te simţurile, în chip clar şi curat95.
4.	Tot cel ce e nesimţitor faţă de Unul, e nesimţitor
faţă de toate, precum cel ce are simţire faţă de Unul le
simte pe toate şi este în afară de simţirea tuturor. El le
simte pe toate şi nu e stăpînit de simţirea lor96.
5.	Cel surd faţă de cuvîntul lui Dumnezeu e surd
faţă de orice glas, precum cel ce aude cuvîntul lui Dum
nezeu   le aude pe toate97. Acesta este surd, pe de altă
parte, faţă de orice glas. El le aude pe toate şi nu aude
pe nici una, decît pe acelea care îşi spun cuvintele în Cu-
6.	Se afirmă aci caracterul apofatic, sau mai presus de cunoaştere
al cunoaşterii lui Dumnezeu, conform lui Dionisie Areopagitul şi sfîntului
Grigorie de Nisa.
7.	Extras din Cateheza XXVIII;  op. cit., p.  158—160, unde  e  în
legătură cu cap. I, ed. cit., p. 51—52.
8.	Există o simţire mai presus de simţire. Sufletul nu se află pe
acea treaptă într-o insensibilitate. Ea e o sensibilitate spirituală şi  are
drept cauză  lucrarea  Sfîntului  Duh.  Dar e lucrătoare  şi  prin simţurile
trupului, cum a fost cazul cu apostolii pe Tabor.
9.	Sfîntul Simeon Noul Teolog se dovedeşte în tot scrisul lui un
teolog al simţirii mai presus de simţire. Dar această simţire nu-i un sen
timent pur, ci un contact total al fiinţei noastre, sensibilizată de Duhul,
cu Dumnezeu.
10.	Acela vede şi aude în toate cuvîntul lui Dumnezeu.
3.	
52	FILOCAUA
vîntul98, şi nici pe acestea, ci numai Cuvîntul care grăieşte fără glas, în glasuri".
6.	Cel ce aude, vede şi simte astfel, cunoaşte pute
rea (înţelesul) celor spuse. Iar cel ce nu o cunoaşte, este
vădit că nu-şi are simţurile sufletului clare şi sănătoase.
Şi fiind aşa, încă   n-a cunoscut că a fost zidit ca văză
tor al zidirii văzute şi pentru a fi introdus în cea cunos
cută cu mintea 10°, ci, «fiind aşezat într-o astfel de cinste,
s-a alăturat şi s-a asemănat cu animalele fără minte şi
purtătoare de povară» (Ps. XLVIII, 13). Şi asemănat cu
ele, rămîne astfel, neîntors, nerechemat, sau neridicat
la prima cinste, după darul iconomiei Domnului nostru
Iisus Hristos (Efeseni III, 2—7), Fiul lui Dumnezeu iei.
7.	Fiind jos, nu cerceta cele de sus ; iar înainte de a
ajunge sus, nu te ocupa prea mult cu cele de jos, ca nu
cumva lunecînd să cazi din amîndouă, mai bine-zis să
te pierzi cu cele de jos.
8.	Cel ce a fost ridicat de împărat din cea mai de
jos sărăcie la bogăţie şi a fost îmbrăcat cu o mare cinste
şi împodobit cu o haină strălucitoare şi i s-a poruncit să
stea în faţa lui, priveşte pe împăratul cu mare dor şi îl
iubeşte ca pe binefăcătorul lui, iar haina cu care a fost
îmbrăcat o cinsteşte cum se cuvine, şi demnitatea şi-o
9.	Nu aude nici un cuvînt ca stînd de sine, sau ca răsunînd de
sine, ci fiecare cuvînt este identificat pentru el cu Cuvîntul lui Dumnezeu.
10.	Extras din Cateheza cit., ibidem. Numai prin faptul că auzim
în mod real Cuvîntul lui Dumnezeu, ca un cuvînt căruia trebuie să-i răs
pundem,  auzim  real toate  cuvintele Lui  prin  lucruri  şi  prin  oameni,  ca
pe nişte cuvinte care ne scot din izolarea şi egoismul nostru şi trebuie
să le răspundem. Propriu-zis în toate cuvintele e un singur Cuvînt per
sonal Care ni se  comunică, ne revendică şi simţim că trebuie să-I răs
pundem prin viaţa, prin faptele noastre.

100.	Sfîntul Grigorie de Nazianz, Cuv. 38, 11 ; P.G. 36, 324-A. Omul
a fost făcut ca subiect cunoscător şi văzător al celor cunoscute şi văzute,
într-o legătură ontologică cu ele, cum e Logosul divin cu raţiunile Sale,
care prin creaţie devin raţiunile lucrurilor.
101.	Extras din Cateheza cit., op. cit., p. 160—162. Sfîntul Simeon
vorbeşte şi de nişte simţuri sau de o sensibilitate a sufletului, care s-a
tocit prin cădere. Cine aude şi vede prin ele, cunoaşte «puterea» realităţii
spirituale, nu numai înţelesul ei, pentru că prin ele se pune în legătură
cu acea realitate şi ea, fiind personală, iradiază putere din ea.
100.	
SF1NTUL SIMEON NOUL  TEOLOG,   CELE 225  DE CAPETE	53
cunoaşte. Iar de bogăţia dată lui îşi dă seama. Aşa şi monahul care s-a retras cu adevărat din lume şi de la lucrurile din ea şi a venit la Hristos, chemat printr-o bună simţire, şi a fost ridicat la înălţimea vederii duhovniceşti prin lucrarea poruncilor, cunoaşte fără rătăcire pe Dumnezeu şi înţelege limpede schimbarea săvîrşită cu el. Căci vede pururea harul Duhului care luminează de jur-împrejur, care poate fi numit haină şi purpură împărătească, sau mai bine-zis e Hristos însuşi, dacă cei ce cred în El s-au îmbrăcat în El (Rom. XIII, 14)102.
9.	Cel ce s-a îmbogăţit cu bogăţia cerească, adică cu
prezenţa şi sălăşluirea Celui ce a zis : -«Eu şi Tatăl vom
veni şi locaş ne vom face întru el» (Ioan XIV, 23), ştie în
cunoştinţa sufletului de ce mare har s-a împărtăşit şi
ce mare comoară poartă în inima lui. Căci vorbind cu
Dumnezeu ca şi cu un prieten, stă cu îndrăznire în faţa
«Celui ce locuieşte în lumina cea neapropiată» (1 Tim.
VI,  16)103.
10.	Fericit este cel ce crede acestora ! De trei ori
fericit este însă cel ce se străduieşte să dobîndească cu
noştinţa celor spuse prin făptuire şi prin sfinţite nevo-
inţe ! Dar este un înger, ca să nu spun mai mult, cel ce
se ridică prin contemplare şi cunoştinţă la înălţimea
acestei stări şi aproape de Dumnezeu, ajuns ca un fiu
al lui Dumnezeu.
11.	Cel ce stă la ţărmurile mării   vede noianul
nesfîrşit de apă, dar marginea lui nu o poate vedea, ci
numai o parte oarecare. La fel cel ce s-a învrednicit să
privească oceanul nesfîrşit al slavei lui Dumnezeu şi să-1
12.	Acest capitol corespunde cu cap. 59 din Filocalia greacă, Sftn-
tul Simeon care a fost «spătarul cubicular» la curtea împăratului Vasile II
foloseşte des imagini de la curtea împărătească. El socoteşte harul ener
giei necreate ce izvorăşte din Hristos, ca o haină a Iui Hristos, în care
e îmbrăcat, sau ca pe Hristos însuşi, dacă Hristos este în energia ce ira
diază din El.
13.	Deşi Dumnezeu este nevăzut, simţirea prezenţei Lui este atît
de puternică, încît sfîntul Simeon declară că se simte ca în faţa Lui.
10.	
54	FILOCALIA
vadă în ehip înţelegător, îl vede nu atîta cît este, ci cît e cu putinţă ochilor înţelegători ai sufletului său 10\
12.	Cel ce stă lîngă mare, nu o priveşte numai pe
aceasta, ci şi intră atîta cît voieşte în apele ei. Aşa şi cei
ce voiesc, dintre cei duhovniceşti, pot să se împărtă
şească şi să contemple, prin cunoştinţă, lumina dumne
zeiască, pe măsura dorinţei de care sînt purtaţi105.
13.	Cel ce stă la ţărmurile mării, atît timp cît se află
în afara apelor, le vede pe toate şi priveşte peste noianul
apelor, dar cînd începe să intre în apă şi să se scufunde
în ea, pe măsură ce se afundă, părăseşte vederea celor
din afară. Aşa şi cei ce au ajuns la împărtăşirea de lumi
na dumnezeiască : pe măsură ce înaintează în cunoş
tinţa dumnezeiască, se scufundă tot mai mult în neşti
inţă 106.
14.	Cel ce a coborît în apa mării pînă la genunchi,
sau pînă la brîu, vede toate cele din afara apei în chip
clar ; dar cînd se coboară în adînc şi a ajuns întreg sub
apă, nu mai poate vedea ceva din cele de afară, decît
numai atîta că e întreg în adîncul mării107. Aşa li se în-
tîmplă şi celor ce cresc prin sporire duhovnicească şi
urcă în desăvîrşirea cunoştinţei şi a contemplaţiei.
15.	Cînd cei ce înaintează spre desăvîrşirea duhov
nicească sînt luminaţi în parte, adică primesc o lumină
16.	A se observa cum sfîntul Simeon aseamănă cu un ocean chiar
numai slava lui Dumnezeu ; de fiinţa lui Dumnezeu nici nu îndrăzneşte
să vorbească.
17.	Contemplarea   luminii   dumnezeieşti   nu   e   despărţită,   pentru
sfîntul Simeon, de împărtăşirea de ea, potrivit învăţăturii lui despre sim
ţurile sufleteşti prin care omul duhovnicesc intră în contact cu realitatea
dumnezeiască, aşa cum intră orice om prin simţurile trupului în contact cu
lumea materială.
18.	De la capitolul 11 pînă la capitolul 19 inclusiv e redată ideea
sfîntului Grigorie de Nissa : «Aceasta este a vedea cu adevărat pe Dum
nezeu :  a nu  afla niciodată o saturare a dorinţei ...căci nu se  va  socoti
vreodată că se poate îmbrăţişa firea nevăzută» (Despre viaţa lui Moise,
în P.G. 44, col. 404). Dar sfîntul Simeon pune în relief şi ideea scumpă
lui, că cel ajuns în oceanul dumnezeiesc nu mai vede nimic în afară de
el, dar în el vede toate. Proprie lui este şi imaginea oceanului şi a apelor.
19.	Deci nu-şi pierde conştiinţa identităţii sale.
12.	
SfINTUL SIMEON NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	55
numai în minte, atunci ei oglindesc slava Domnului în chip înţelegător şi sînt introduşi în cunoştinţa înţelegerii şi în taina descoperirii, fiind ridicaţi de la contemplarea celor ce sînt la Cel ce e mai presus de cele ce sînt (de făpturi).
16.	Cei ce se apropie de desăvîrşire şi nu o văd încă
decît în parte sînt înspăimîntaţi înţelegînd nesfîrşirea şi
necuprinderea celor ce le văd. Căci, pe măsură ce pătrund
în lumina cunoştinţei, primesc cunoştinţa neştiinţei lor.
Dar cînd realitatea spirituală le apare încă în chip ne
clar şi li se arată ca într-o oglindă şi e luminată numai
în parte, ea va binevoi să se facă văzută şi mai mult şi
să se unească prin împărtăşire cu subiectul iluminat,
luîndu-1 întreg în sine, cînd acest subiect va fi scufun
dat întreg în adîncul Duhului ca în sînul unui abis de ne-
sfîrşite ape luminoase ; atunci el urcă în chip negrăit la
desăvîrşita neştiinţă, ca unul ce a ajuns mai presus de
toată cunoştinţa 108.
17.	Cînd mintea e simplă, sau goală de orice înţeles
şi intră întreagă în lumina dumnezeiască, simplă 109, fiind
acoperită de ea, nu mai are să afle altceva în afară de
lumina în care este, ca să fie mişcată spre înţelegerea
acelui altceva, ci rămîne în abisul luminii dumnezeieşti,
nemaiîngăduindu-i-se să privească nicidecum în afară n0.
Aceasta este ceea ce s-a spus : -«Dumnezeu este lumină»
(1 Ioan I, 5) şi lumina supremă şi odihna de orice vedere
pentru cei ce au ajuns în ea.
18.	Ştiinţa şi cunoştinţa implică posesia parţială a realităţii,  sau
transformarea ei  la starea de obiect, ceea ce înseamnă delimitarea  ei.
19.	E simplitatea de ocean a dumnezeirii, în care se cuprind rădă
cinile transcendente ale tuturor într-un chip nediferenţiat, iar ea însăşi
ca izvor al lor, e infinit mai mult decît toate.
20.	Se redă aci o idee a sfîntului Maxim Mărturisitorul care zice:
«In nemărginire se odihneşte toată mişcarea celor ce se mişcă în mod
natural, pentru faptul că nu există în ea nici o distanţă sau interval, ne-
avînd deci unde, cum şi spre ce să se mişte, întrucît are pe Dumnezeu,
Care hotărniceşte chiar şi nemărginirea, Care hotărniceşte toată mişcarea,
ca sfîrşit în calitate de cauză» {Ambigua, în P.G., 91, 1217). Dar sfîntul
Simeon foloseşte copios imaginea luminii şi dă acestei imagini un caracter
emoţional.

56	F1L0CALIA
18.	Mintea pururea în mişcare devine nemişcată şi
cu totul fără gînduri cînd e acoperită întreagă de întu
nericul dumnezeiesc şi de lumina dumnezeiască ul. Dar
e în stare de contemplaţie şi de simţire şi de gustare a
bunătăţilor în care se află "2.  Căci adîncul Sfîntului
Duh nu e ca adîncul apelor mării, ci e adîncul apei vii a
vieţii veşnice (Ioan IV, 10) m. Toate cele în care mintea
ajunge, după ce străbate cele văzute şi cugetate, sînt de
neînţeles, de netîlcuit şi de necuprins. Ea se mişcă şi se
întoarce numai în ele în chip nemişcat "*, vieţuind în
viaţa mai presus de viaţă, fiind lumină în lumină şi nu
lumină de sine. Căci nu se priveşte atunci pe sine, ci pe
Cel mai presus de sine şi slava de acolo făcînd-o străină
de cunoaşterea sa, se are pe sine însăşi întreagă ne
ştiută "5.
19.	Cel ce a ajuns la măsurile desăvîrşirii,  este
mort fără a fi mort, vieţuind în Dumnezeu în Care se
află şi nevieţuind luişi (Rom. XIV, 7). E orb ca cel ce
nu vede din fire. El a ajuns însă mai presus de orice
vedere naturală, ca unul ce a primit ochi noi şi nease
mănat mai buni şi mai presus de cei ai firii. El e nelu
crător şi nemişcat, ca unul ce a împlinit toată lucrarea
sa. E fără gînduri, ca unul ce s-a ridicat la unirea mai
presus de înţelegere şi se odihneşte acolo unde nu mai
e vreo lucrare a minţii, sau vreo mişcare de aducere
111.	Sfîntul Simeon identifică întunericul dumnezeiesc al lui Dionisie
Areopagitul cu lumina dumnezeiască. De altfel însuşi Dionisie înţelegea
prin   întunericul   de   pe   Sinai   «preamulta   lumină».   Ajunsă   aci   mintea
rămîne  cu  o mişcare receptivă, nu  creatoare,  cu  o  mişcare  stabilă  în
acelaşi sens, nu cu o mişcare ce trece de la un lucru la altul.
112.	Precum se conciliază întunericul cu preamulta lumină, aşa se
conciliază mintea golită de gînduri cu  starea ei  de contemplare  şi  de
gustare a bunătăţilor dumnezeieşti. Căci în oceanul dumnezeiesc cel simplu
sînt toate.
113.	Şi unde e viaţa veşnică, e şi viaţa sufletului omenesc.
114.	Identificarea stabilităţii cu mişcarea sufletului  ajuns în Dum
nezeu o făcuse şi sfîntul Grigorie de Nissa (Despre viaţa lui Moise, P.G.
44, 405-C) şi sfîntul Maxim Mărturisitorul {Ambigua, P.G. 91, 1221).
115.	Mintea devine  prin  lumina  dumnezeiască  altfel  decît  e prin
natura ei, de aceea îşi devine ei însăşi un mister neînţeles.
111.	
SFINTVL SIMEON NOUL  TEOLOG,   CELE 225   DE  CAPETE	57
aminte, spre vreun gînd sau spre vreun înţeles. Căci neputînd înţelege sau cunoaşte cele neînţelese şi cu neputinţă de cuprins, se odihneşte, aşa zicînd, în ele. Iar odihna aceea e nemişcarea ne-simţirii fericite, care e totodată desfătarea în simţirea neîndoielnică şi fără străduinţă a bunătăţilor negrăite 116.
20.	Cel ce nu s-a învrednicit să ajungă la o astfel de
măsură a desăvîrşirii şi în posesiunea unor astfel de
bunuri să se învinovăţească numai pe sine şi să nu
spună, pentru a se dezvinovăţi, că lucrul acesta este cu
neputinţă, sau că desăvîrşirea se dobîndeşte, dar în chip
neştiut. Ci să cunoască, încredinţat de dumnezeieştile
Scripturi, că lucrul e cu putinţă şi adevărat, înfăptuin-
du-se prin lucrare şi împlinindu-se în chip conştient. Căci
fiecare se lipseşte pe sine de aceste bunătăţi pe măsura
neîmplinirii şi nelucrării poruncilor 117.
21.	Mulţi citesc Sfintele Scripturi, iar unii, citin-
du-le, le şi aud 118. Dar puţini dintre cei ce le citesc pot
cunoaşte drept puterea şi înţelesul celor citite. Aceştia de
clară uneori că cele spuse de Sfintele Scripturi sînt cu
neputinţă, alteori le socotesc cu totul de necrezut, sau
le iau ca alegorii în sens rău. Pe cele spuse pentru timpul
de faţă le socotesc ca avînd să se împlinească în viitor,
iar pe cele spuse despre cele viitoare, le iau ca deja în-
tîmplate şi ca întîmplîndu-se în fiecare zi. Şi astfel nu
e o judecată dreaptă în ei, nici o pătrundere adevărată
a lucrurilor dumnezeieşti şi omeneşti.
22.	Dumnezeu a făcut de la început două lumi : una
văzută şi alta nevăzută. Dar e un singur împărat al lu
crurilor văzute care poartă în el trăsăturile celor două
23.	E  bucuria  de  darurile primite fără  osteneală, fără efort,  dar
care le întrec pe toate cele dobîndite prin efort.
24.	Extras din sfîrşitul Cuv. X etic; Traites theol..., tom. II, p. 336.
E o învăţătură scumpă sfîntului Simeon că bunurile dumnezeieşti  se po
sedă   în  chip  conştient.  De  fapt   dacă   nu   avem  conştiinţa  lor,   nici  nu
la avem.
25.	E vorba de auzirea cu sufletul, adică cu un simţ al sufletului.
21.	
58	F1L0CAUA
lumi, în latura cea văzută şi cugetată "9. Potrivit cu aceste două lumi, strălucesc doi sori, cel văzut cu simţurile şi cel cugetat. Şi ceea ce e soarele acesta în cele văzute şi supuse simţurilor, aceea este Dumnezeu în cele nevăzute şi neînţelese cu mintea. Căci El este şi se numeşte Soarele dreptăţii (Maleahi IV, 2 ; III, 20). Iată deci doi sori, unul cunoscut cu simţurile şi unul cugetat cu mintea, precum sînt şi două lumi, aşa cum s-a spus. Şi dintre cele două lumi, una, adică lumea supusă simţurilor cu toate cele din ea, este luminată de soarele acesta cunoscut cu simţurile şi văzut, iar cealaltă lume, adică cea cunoscută cu mintea şi cele din ea, primeşte lumina şi strălucirea de la Soarele cugetat al dreptăţii. Deci cele supuse simţurilor şi cele cunoscute cu mintea sînt luminate în chip despărţit : cele dintîi de soarele cunoscut cu simţurile, iar cele din urmă de Soarele cunoscut cu mintea. Cele din urmă nu au nici o unire sau cunoştinţă sau comuniune cu cele supuse simţurilor.
23. Singur omul din toate cele văzute şi cugetate a fost zidit de Dumnezeu ca o fiinţă îndoită, avînd trup alcătuit din patru elemente : din simţire şi suflare, prin care participă la aceste elemente şi trăieşte în ele, şi din suflet înţelegător şi nematerial şi necorporal, unit în chip negrăit şi neînţeles cu acestea şi amestecat cu ele în chip neamestecat şi neconfundat120. Iar acestea sînt omul cel unul, animal muritor şi nemuritor, văzut şi nevăzut,
119.	Acesta e omul.
120.	Sfîntul Simeon nu putea să nu sufere influenţa timpului său, în
multe privinţe care nu ţin propriu-zis de credinţa creştină. Făcînd abstrac
ţie de ideea celor patru elemente componente ale lumii materiale, idee
proprie timpului său, el se mai resimte şi de înţelegerea simplistă a acelui
timp  în privinţa unirii dintre trup şi  suflet. Astăzi  ne dăm  seama  de
taina   cu   mult  mai   complexă   a   acestei   uniri.   De   altfel   însuşi   sfîntul
Simeon dă dovadă că e conştient de dificultatea problemei cînd adaugă
pe de o parte simţirea şi suflarea la cele patru componente ale trupului,
iar pe de alta declară că prin ele se uneşte sufletul cu trupul. Sensibili
tatea şi suflarea sînt marea taină a existenţei umane. Aparţin ele ma
teriei ? Aparţin sufletului î E greu de a le atribui unuia sau  altuia  în
mod separat. In sensibilitate se întîlnesc sufletul şi trupul.
119.	
SF1NTUL SIMEON NOVL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	59
sensibil şi inteligibil, văzător al zidirii văzute, cunoscător al celei cugetate. Precum cei doi sori îşi împlinesc în chip despărţit lucrările în cele două lumi, aşa şi în omul cel unul : unul luminează trupul, Celălalt sufletul şi fiecare soare comunică lumina sa, prin participare, părţii luminate de el, după puterea de primire a ei, fie în chip mai bogat, fie în chip mai sărac m.
24.	Soarele supus simţurilor e văzut, dar nu vede.
Soarele cunoscut cu mintea e şi văzut de cei vrednici,
dar şi vede pe toţi şi mai ales pe cei ce-L văd pe El. Cel
cunoscut cu simţurile nu vorbeşte, nici nu dă cuiva pu
tere să vorbească. Cel cunoscut cu mintea vorbeşte prie
tenilor Lui şi dăruieşte tuturor puterea să vorbească 122.
Cel supus simţurilor, strălucind în grădina supusă sim
ţurilor, usucă numai umezeala pămîntului cu căldura
razelor lui, dar nu şi îngraşă plantele şi seminţele. Cel
cunoscut cu mintea, arătîndu-se în suflet, împlineşte lu
crurile următoare : usucă umezeala patimilor şi curăţă
murdăria produsă de ele şi dă grăsime pămîntului sufle
tului, din care se hrănesc plantele virtuţilor îmbibate
de rouă.
25.	Soarele supus simţurilor răsare şi luminează lu
mea cunoscută cu simţurile şi toate cele din ea, pe oa
meni, fiarele, animalele   şi orice altceva, peste care-şi
întinde în chip egal lumina sa. Apoi apune şi lasă în în
tuneric locul pe care 1-a luminat. Cel cunoscut cu mintea
26.	Fără îndoială, deşi fiecare soare luminează în mod direct par
tea omului corespunzătoare lui, totuşi lumina Soarelui spiritual se reflectă
din suflet şi asupra trupului, iar lumina soarelui văzut produce bucurie
şi sufletului. Căci omul, deşi e din două părţi, e totuşi unul. în om se
realizează unirea între cele două lumi. Aceasta o va spune sfîntul Simeon
în capetele următoare.
27.	Soarele  spiritual  dă  putere  sufletelor  să  vorbească,   întrucît
vorbindu-le  el  însuşi  le mişcă la răspuns. El  e Subiectul suprem, care
se adresează subiectelor făcute după chipul Lui. El e Cuvîntul cuvîntător,
de unde pornesc toate cuvintele de chemare şi din care-şi iau mişcarea
de  răspuns  toate  cuvintele  de  răspuns  ale  subiectelor  create.  Această
convorbire leagă subiectele create de Dumnezeu şi luminează toate crea
turile în acelaşi timp.
24.	
60
străluceşte pururea şi a strălucit, încăpînd întreg în toate în chip neîncăput. Dar e deosebit de cele create de El şi e întreg despărţit în chip nedistanţat de acestea, fiind întreg în toate şi nicăieri ; întreg în creaturile văzute întregi şi întreg în afară de ele ; întreg în cele văzute şi întreg în cele nevăzute ; e prezent întreg pretutindeni şi nu e întreg nicăieri şi nicidecum 123.
Ale aceluiaşi, una sută capete de Dumnezeu cuvîntătoare şi făptuitoare (teologice şi practice)
1.	Hristos este începutul (1 Cor. XV, 13), mijlocul
şi sfîrşitul124. Căci e în toate : în cele dintîi (Col. I, 18)
şi în cele mijlocii şi în cele din urmă ca în cele dintîi.
Pentru că nu este în El vreo deosebire oarecare între
acestea, precum nu este nici barbar, nici scit, nici elin,
nici iudeu, ci toate şi în toate este Hristos (Col. III, 11).
2.	Sfînta Treime, străbătînd prin toate de la cele
dintîi şi pînă la cele din urmă, ca de la capul unui trup
pînă la picioare, le strînge pe toate, le lipeşte, le uneşte şi
le leagă de sine şi, unindu-le astfel, le face tari şi de ne
desfăcut 125. Ea se face cunoscută în fiecare dintre ele,
Una şi Aceeaşi, Care este Dumnezeu, în Care şi cei din
3.	Aceste trei ultime capete au intrat în prefaţa «Stoglavei», co
lecţie de hotărîri ale Sinodului din 1551  de la Moscova. A se vedea la
E. Duchesne, Le Stoglav et Ies cents chapîlres, Paris, 1920, p. 4—5. După
J. Darrouzes, Chapîtres theologiques etc, p. 79.
4.	Sfîntul  Maxim  spune:   «Dumnezeu   este  începutul,  mijlocul  şi
sfîrşitul celor ce sînt» (Cap. gnostice I, 5), dar şi că :  «Dumnezeu nu esle
pentru  Sine,  pe  cît  e  cu  putinţă  să  ştim  noi,  nici   început,  nici  mijloc,
nici sfîrşit» (II, 2). Hristos însă s-a făcut prin întrupare începutul, mij
locul şi sfîrşitul vieţii noastre celei noi.
5.	Sfînta Treime, ca diversitate de Persoane în unitatea fiinţei, se
face principiu de menţinere a unităţii tuturor în diversitate.
1.	
SFINTVL SIMEON  NOUL  TEOLOG,   CELE 225  DE  CAPETE	61
urmă sînt cei dintîi şi cei dintîi sînt cei din urmă (Matei XX, 16)126.
3.	Pe toţi credincioşii, noi credincioşii trebuie să-i
vedem ca pe unul şi în fiecare din ei trebuie să vedem
pe Hristos şi să avem atîta dragoste faţă de el, încît să
fim gata să ne punem sufletul propriu pentru el127. Nu
trebuie să numim sau să socotim pe vreunul rău, ci pe
toţi să-i vedem, cum am spus, ca buni. Chiar dacă ai
vedea pe vreunul tulburat de patimi, să nu urăşti pe
fratele, ci patimile care îl războiesc. Iar dacă îl vezi tira
nizat de pofte şi de gînduri greşite, să ai şi mai multă
milă de el, ca nu cumva să fii şi tu ispitit (Col. VI, 1), ca
unul ce te afli supus schimbărilor materiei nestatornice128.
4.	Precum   cetele   înţelegătoare   ale   puterilor   de
sus sînt luminate de Dumnezeu după treptele lor, de
la cea dintîi la a doua şi de la aceasta la alta şi aşa
mai departe,  revărsarea luminii dumnezeieşti trecînd
la toate, aşa şi sfinţii, fiind luminaţi de dumnezeieştii
îngeri şi legaţi şi uniţi prin legătura Duhului, se fac
de aceeaşi cinste cu îngerii şi se întrec cu ei129. Căci
ei vin din neam în neam (Isaia IX, 27), prin sfinţii
ce   i-au   precedat,   lipindu-se  de   aceia   prin  lucrarea
poruncilor lui Dumnezeu, prin care sînt luminaţi ase
menea acelora, primind harul lui Dumnezeu prin par
ticipare. Astfel alcătuiesc ca un fel de lanţ de aur, fie
care din ei fiind ca un inel ce se leagă de celălalt prin
5.	Acelaşi  Dumnezeu,  fiind  şi   în   cele   din  urmă,   le  face   şi   pe
acestea ca pe cele dintîi. Din faptul că Dumnezeu sau Hristos e şi în
cele din urmă, sfîntul Simeon scoate concluzia că în fond şi cele din urmă
sînt cele dintîi şi invers.
6.	Sobornicitatea Bisericii îşi are temeiul în faptul că în fiecare cre
dincios este Acelaşi Hristos, deci în fiecare credincios sînt toţi credincioşii.
7.	Corespunde cu cap. 62 din Filocalia greacă.
8.	Faptul că lumina dumnezeiască trece prin îngeri la sfinţi, nu-i
lasă pe sfinţi mai prejos de îngeri. Căci lumina dumnezeiască trecînd de
la îngeri la  sfinţi  nu  se  împuţinează,  ci  li  se  împărtăşeşte acestora  în
treagă. Trecerea aceasta nu face decît să înfăptuiască legătura între în
geri şi sfinţi.
3.	
62	F1L0CAL1A
credinţă, prin fapte şi prin iubire, încît alcătuiesc în Dumnezeu cel Unul un şir ce nu se poate rupe uşor 13°.
5.	Dacă cineva e fals prin făţărnicie, sau pătat prin
fapte, sau rănit uşor prin vreo patimă, sau are vreo
mică lipsă din negrijă, nu se numără cu cei întregi, ci
se leapădă ca nefolositor şi lipsit de tărie. Aceasta, pen
tru ca nu cumva în vremea întinderii să facă legătura
lanţului să se rupă şi să introducă o distanţă între cei
nedistanţaţi şi o întristare în amîndouă părţile, cei dina
inte suferind pentru cei de după ei, iar aceştia, pentru
despărţirea de cei dinainte 131.
6.	Cel ce nu năzuieşte cu iubire şi cu dorinţă puter
nică să se unească prin smerita cugetare cu cel din ur
mă dintre sfinţi, ci păstrează o mică neîncredere în el,
nu se va uni niciodată deloc nici cu el, nici cu sfinţii
dintîi care au precedat, chiar dacă ar socoti că are toată
credinţa şi toată iubirea faţă de Dumnezeu şi faţă de
toţi sfinţii1S2.
7.	Plînsului după Dumnezeu îi premerge smerenia
şi îi urmează o bucurie şi o veselie negrăită. Iar din sme
renie după Dumnezeu răsare nădejdea mîntuirii. Căci
cu cît se socoteşte cineva pe sine din suflet mai păcătos
decît toţi oamenii, cu atît creşte, împreună cu smerenia
şi nădejdea care înfloreşte în inima lui, încredinţîndu-1
că prin ea se va mîntui.
8.	Trecerea luminii de la îngeri la sfinţi e ca trecerea pildei şi
puterii de sfinţenie de la sfinţii dinainte la cei de după ei. Aceasta e o
tradiţie vie, care asigură unitatea  între generaţii. Acelaşi Hristos  e  în
cei dintîi şi în cei din urmă, făcîndu-i pe cei dintîi ca pe cei din urmă
şi pe cei din urmă ca pe cei dintîi. Sfîntul Simeon dă revărsării luminii de
la îngeri la sfinţi şi de la sfinţii dinainte la cei de după ei un sens de
tradiţie.
9.	Corespunde cu cap. 62 din Filocalia greacă. Patimile rup lanţul
tradiţiei vii  a  sfinţilor,  care constituie un fel de  coloană vertebrală  a
Tradiţiei vii a Bisericii.
10.	Cine rupe legătura cu sfintui cu care e în legătură nemijlocită
rupe prin aceasta legătura cu toţi sfinţii de mai înainte. Prin el se va
introduce o întrerupere în lanţul tradiţiei, cu grele urmări pentru Hristos.
Pentru menţinerea tradiţiei se cere smerenie şi iubire faţă de înaintaşi,
precum ruperea tradiţiei e pricinuită de mîndrie şi de lipsa de iubire.
5.	
SF1NTVL SIMEOS NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	63
8.	Cu cît coboară cineva mai mult în adîncul sme
reniei şi se recunoaşte ca nevrednic de mîntuire, cu
atîta se întristează mai mult şi varsă şiroaie de lacrimi.
Iar pe măsura acestora, ţîşneşte în inima lui bucuria, iar
împreună cu ea izvorăşte şi creşte nădejdea, care face
încredinţarea despre mîntuire mai puternică133.
9.	Fiecare trebuie să se cerceteze pe sine şi să se
cunoască, pentru a nu se încrede nici numai în nădejdea
singură fără plînsul şi smerenia duhovnicească, nici în
smerita cugetare şi în lacrimi, fără nădejdea şi bucuria
ce urmează acelora 13\

10.	Există o părută smerenie din lene, din negli
jenţă şi dintr-o lipsă de nădejde a conştiinţei, pe care
cei ce o au o socotesc pricinuitoare de mîntuire. Dar nu
este, căci nu are plînsul pricinuitor de bucurie, înso
ţit cu ea.
11.	Există un plîns fără smerenie duhovnicească şi
acesta e socotit de cei ce plîng astfel ca un plîns cură-
ţitor de păcate. Dar închipuindu-şi aceasta, se amăgesc
în zadar. Căci sînt lipsiţi de dulceaţa Duhului, ivită în
chip tainic în cămara   înţelegătoare   a   sufletului   (Ps.
XXXIII, 9). De aceea unii ca aceştia se şi aprind repede
de pofta faţă de lume şi nu pot să dispreţuiască în chip
desăvîrşit lumea şi cele din lume. Iar cel ce nu poate
dispreţui acestea în chip desăvîrşit şi n-a dobîndit o des-
lipire din suflet faţă de ele nu poate dobîndi nici nădej
dea sigură şi neîndoielnică a mîntuirii sale. E purtat
de îndoială, neîncetat, ici şi colo, nepunînd temelia de
piatră (Luca VI, 48).
12.	Viaţa duhovnicească e împletită din contraste, ca şi viaţa în
păcat. Plăcerea păcatului e însoţită de chinul părerii de rău. întristarea
pentru păcat care merge pînă la plîns, naşte bucuria, căci ea pune în
ceputul vieţii celei noi.
13.	Cu acest capitol începe un şir de capete de aplicare pildui
toare a unui discernămînt subtil al unor stări sufleteşti, care pot avea
diferite conţinuturi, cu toată aparenţa de identitate.
10.	
64	FIL0CAL1A
12.	Plînsul este îndoit în lucrările lui. Unul este ca
apa, care stinge prin lacrimi văpaia patimilor şi cură-
ţeşte sufletul de întinăciunea pricinuită de ele ; altul
ca focul, care face viu, prin prezenţa Sfîntului Duh şi
reaprinde şi încălzeşte şi face înfocată inima şi o înflă
cărează de dragostea şi de dorul lui Dumnezeu.
13.	Observă şi cunoaşte lucrările ce se ivesc în tine
din smerenie şi din plîns şi cercetează folosul ce ţi se
adaugă din ele la vreme potrivită. Pentru cei începători
aceasta înseamnă lepădarea a toată grija pămîntească,
dezlipirea şi renunţarea la părinţi şi la prieteni, pără
sirea grijii şi dispreţuirea tuturor lucrurilor şi bunu
rilor, nu numai pînă la un ac,  ci şi pînă la trupul
însuşi.

14.	Precum cel ce pune pămînt pe o flacără ce
arde în cuptor   o stinge pe aceasta, la fel grijile vieţii
şi împătimirea de cel mai neînsemnat şi mai mic lucru
sting căldura aprinsă la început în suflet1S5.
15.	Cel ce s-a lepădat cu bucurie şi într-o deplină
simţire a inimii de lucrurile din afară şi de oameni şi de
toate cele ale vieţii şi a uitat de ele a sărit peste împă-
timire ca peste un zid şi e ca un străin faţă de lume şi
faţă de toate cele din ea. El îşi adună mintea sa şi-şi
concentrează gîndul şi cugetarea numai la pomenirea
morţii. De aceea se gîndeşte la judecată şi la răsplată
şi e cu totul stăpînit de acestea, pătruns de o frică ne
grăită din pricina acestor gînduri şi a cugetării la ele.
16.	Cel ce poartă în sînul său frica de judecată  e
ca un osîndit legat în lanţuri pe scena acestei vieţi. De
aceea, arată ca unul ce e tîrît de frică ca de un călău, şi
dus pe drumul spre moarte, negîndind la altceva decît la
chinul său şi la durerea pe care va avea să o sufere din
pedeapsa veşnică. Purtînd în inimă acest gînd, frica ce
135. începătorii trebuie să pună deosebită rîvnă în dezlipirea lăuntrică de grijile lumeşti. După ce au progresat, au dobîndit această dezlipire, chiar dacă sînt între lucruri.

SFINTUL SIMEON NOUL  TEOLOG,  CELE 225   DE CAPETE	65
e întreţinută de el nu-1 lasă să se îngrijească de nici un lucru din cele omeneşti. Aflîndu-se astfel neîncetat ca un pironit pe lemn, şi stăpînit fiind de dureri puternice, nu-şi poate îndrepta ochii spre faţa cuiva şi nu face nici un caz de cinstea sau de necinstea de la oameni. Căci socotindu-se vrednic de toată necinstirea şi dispreţuirea, nu-1 interesează batjocurile ce vin asupra lui.
17.	Cel ce poartă în sine frica morţii   are silă de
toată mîncarea, băutura şi podoaba hainelor. El nu mă-
nîncă pîinea şi nu bea apa cu plăcere, ci împlineşte tre
buinţa trupului atîta numai cît ajunge pentru a trăi136.
Acela va lepăda toată voia sa şi se va face rob tuturor,
nedeosebind între cele poruncite 1S7.
18.	Cel ce s-a dat pe sine, de frica chinurilor, rob
părinţilor după Dumnezeu, nu va alege poruncile  care
uşurează durerea inimii lui, nici pe cele care dezleagă
legătura fricii lui. Nu va asculta nici de cei ce-1 îndeam
nă spre acestea cu prietenie, sau cu linguşire, sau cu
poruncă, ci va alege mai degrabă pe cele ce-i sporesc
frica şi va vrea pe cele ce-i strîng legătura şi va iubi pe
cele ce-i dau putere călăului (fricii). El va stărui în
acestea, neaşteptînd să ia dintr-odată slobozire din ele 138.
Dar nădejdea izbăvirii face osteneala mai uşoară, ceea
ce este mai folositor celui ce se căieşte fierbinte 139.
19.	Tuturor celor ce încep să vieţuiască după Dum
nezeu, le este folositoare frica chinurilor şi durerea ce se
naşte din ea. Iar cel ce-şi închipuie că poate pune în
ceput fără durere şi fără lanţuri şi fără călău (frică),
20.	Aceasta e metoda de a satisface cerinţele strict necesare ale
vieţii, fără a aluneca spre păcat. Aşa a făcut Hristos.
21.	Corespunde cap. 64 din Filocalia greacă. Acela va evita  însă
săvîrşirea păcatului, chiar dacă i se porunceşte.
22.	El nu se va lăsa convins de argumentele celor ce voiesc să-i
uşureze frica de chinurile veşnice şi durerea pentru  ele. Dacă filozoful
german Heidegger  socoteşte  că  existenţa  fiinţei   omeneşti  e  frămîntată
permanent de grijă, în spiritualitatea creştină existenţa este stăpînită de
frica de chinurile veşnice.
23.	Corespunde cap. 65 din Filocalia greacă.
5 —■ Filocalia

66	FILOCALIA
nu numai că-şi aşază temelia faptelor sale pe nisip, ci îşi închipuie chiar că-şi poate face casa în aer, fără temelie, ceea ce este întru totul cu neputinţă. Căci durerea aceasta naşte toată bucuria şi lanţul acesta rupe toate lanţurile păcatelor şi ale poftelor şi călăul acesta nu pricinuieşte moarte, ci viaţă veşnică 140.
20.	Cel ce nu va vrea să scape şi să fugă de dure
rea născuta din frica de chinurile veşnice, ci se va lipi cu
toată hotărîrea inimii de ea  şi-şi va strînge şi mai mult
legăturile ei, pe măsura acestei hotărîri va înainta mai
repede şi se va înfăţişa înaintea feţei împăratului împă
raţilor. Iar întîmplîndu-se aceasta, îndată ce va privi
ca printr-o ceaţă spre slava Aceluia, i se vor dezlega
lanţurile, iar călăul lui, sau frica, va fugi departe de la
el, şi durerea din inima lui se va întoarce în bucurie şi
se va face izvor care izvorăşte la vedere neîncetat şi
roaie de lacrimi, iar în minte, linişte, blîndeţe şi dulceaţă
de negrăit. Ba îi va da şi bărbăţie şi-1 va face să alerge
slobod şi neîmpiedicat spre toată ascultarea poruncilor
• lui Dumnezeu (Ps. CXVIII, 32). Acestea sînt cu neputinţă celor începători, dar le sînt proprii celor ce au ajuns, prin înaintare, spre mijloc. Iar celor desăvârşiţi, izvorul acesta li se face lumină, inima schimbîndu-li-se şi prefăcîndu-li-se fără de veste U1.
21.	Cel ce are în lăuntrul lui lumina Duhului Sfînt,
cade cu faţa la pămînt neputînd să o privească şi stri
gă cu spaimă şi cu frică multă, ca unul ce a văzut şi a
pătimit un lucru mai presus de fire, de cuvînt şi de în
ţelegere, El este asemenea unui om căruia i s-au aprins
de undeva mădularele de un foc, în care arzînd şi ne-,
140.	Corespunde cap. 66 din Filocalia greacă. Se accentuează aci un
mare paradox : durerea naşte bucurie ; călăul fricii duce la viaţă. Pentru
că  acestea sensibilizează şi  întăresc  spiritul, nu-1  lasă  în somnolenţă  şi
în lipsa de tărie. în aceasta stă faptul că prin cruce se ajunge la viaţă.
141.	Corespunde cap. 67 din Filocalia greacă. Izvorul lacrimilor se
face izvor de lumină. Se vede prin lacrimile acestora lumina din ei. Cel
ce nu poate plînge pentru păcat   rămîne încruntat şi întunecat.
140.	
SF1NTVL S1ME0S NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	67
putînd răbda căldura văpăii (Ieremia XX, 9), se poartă ca unul ce a ieşit din sine 142. Neizbutind nicidecum să devină iarăşi al său şi copleşit neîncetat de lacrimi şi răcorit de ele, el aprinde focul dorului şi mai tare. Ca urmare, varsă şi mai multe lacrimi şi, spălîndu-se în mulţimea lor, fulgeră de tot mai mare strălucire "3. Iar cînd s-a aprins în întregime şi s-a făcut ca o lumină 144, se împlineşte ceea ce s-a spus : «Dumnezeu unit cu dumnezeii şi cunoscut de ei»-, şi anume atît de mult cît s-a unit cu cei cu care s-a unit şi s-a descoperit celor ce-L cunosc 145.
22.	Pe cît voieşte Dumnezeu să se facă cunoscut
de noi, pe atîta se şi descoperă. Şi pe cît se descoperă, pe
atîta e văzut şi cunoscut de cei vrednici. Dar nu e cu
putinţă să pătimească cineva şi să vadă aşa ceva, dacă
nu s-a unit mai întîi cu Preasfmtul Duh, după ce a do-
bîndit   prin dureri şi sudori   o inimă smerită, curată,
simplă şi zdrobită.
23.	înainte de plîns şi de lacrimi, nimeni să nu ne
amăgească cu vorbe deşarte (Efeseni V, 6), nici să nu ne
amăgim pe noi înşine. Căci încă nu este în noi pocă
inţă, nici adevărată părere de rău, nici frică de Dumne
zeu în inimile noastre, nici nu ne-am învinovăţit pe noi
înşine, nici n-a ajuns sufletul nostru la simţirea jude
căţii viitoare şi a chinurilor veşnice. Căci dacă ne-am
fi învinovăţit pe noi înşine şi am fi dobîndit acestea şi
am fi ajuns la ele, îndată am fi vărsat şi lacrimi. Iar
fără de acestea, nici învîrtoşarea inimii noastre nu se
va putea înmuia vreodată, nici sufletul nostru nu va
24.	Este extazul,  în care omul a plecat de la sine,  absorbit de
lumina şi de focul Duhului Sfînt. Acesta face trupul transparent şi fier
binte pentru  că  şi  sufletul  e fierbinte.  El  e focul  entuziasmului  curat.
25.	Un alt paradox: din răcoarea lacrimilor se aprinde focul unui
şi mai mare dor de Dumnezeu. Şi invers.
26.	Aceasta e o stare de deplină transparenţă spirituală prin Duhul
Sfînt şi prin întărirea la culme a spiritului omenesc.
27.	Corespunde cap. 68 din Filocalia greacă. Sfîntul Simeon descrie
aci o stare de extaz din cele trăite de el.
22.	
68	FILOCALIA
dobîndi smerenie, nici nu vom izbuti să ne facem smeriţi. Iar cel ce nu s-a făcut astfel, nu se poate uni cu Duhul cel Sfînt148. Şi cel ce nu s-a unit cu Duhul acesta prin curăţie, nu poate să ajungă la vederea şi cunoştinţa lui Dumnezeu şi nu e vrednic să se înveţe tainic virtuţile smereniei147.
24.	Cel ce voieşte să-1 înveţe meşteşugul vorbirii şi
filozofia pe cel ce abia a învăţat să silabisească literele
nu numai că nu-i va folosi întru nimic, ci îl va face mai
degrabă să se descurajeze şi să se dezguste, din pricina
neputinţei minţii lui de a cuprinde înţelesul celor spuse.
Tot aşa cel ce spune începătorilor despre cele ale desă-
vîrşirii şi mai ales celor mai greoi, nu numai că nu-i va
folosi cu nimic, ci îi va şi face să se întoarcă la cele din
urmă. Căci privind la înălţimea virtuţii şi înţelegînd cît
de departe este de culmea ei şi socotind că lui îi este cu
neputinţă să urce spre vîrful ei, va dispreţui şi începu
turile făcute de el, ca nefolositoare, şi se va scufunda în
deznădejde.
25.	Cînd cei ţinuţi şi stăpîniţi încă de patimi vor
auzi că cel desăvîrşit după Dumnezeu se socoteşte pe
sine mai lipsit de curăţie decît orice om şi decît orice
animal şi orice fiară şi că atunci cînd e batjocorit se
bucură, cînd e bîrfit bine cuvîntează, cînd e prigonit
rabdă şi se roagă pentru duşmanii lui cu lacrimi şi în
tru durerea inimii, rugîndu-se lui Dumnezeu pentru ei,
la început nu cred că sînt lucruri aşa de mari şi în
cearcă să se facă pe ei deopotrivă cu acela. Pe urmă,
daţi pe faţă de Sfintele Scripturi şi copleşiţi de sfinţii
care le-au dovedit acestea cu fapta, mărturisesc că nu
pot să ajungă la ele. Iar cînd aud că fără împlinirea
acestora este cu neputinţă să se mîntuiască, atunci, ne-
26.	Prin lacrimi, inima înmuind Snvîrtoşarea ei se deschide Duhului.
27.	Corespunde cap. 69 din Filocalia greacă.
24.	
SF1NTUL S1ME0N NOUL TEOLOG,  CELE 225  DE CAPETE
vrînd să înceteze cu totul să facă răul şi să se pocăiască de păcatele lor, îi prinde deznădejdea.
26. Cei mai mulţi cinstesc ca nepătimitori şi ca sfinţi, pe cei ce făţăresc virtutea şi altceva arată în pielea obrazului şi altceva sînt după omul din lăuntru, şi anume plini de toată nedreptatea, pizma, viclenia şi răul miros al plăcerilor. Ei socotesc aşa, pentru că nu au ochiul sufletului curăţit, nici nu sînt în stare să-i cunoască pe aceia din roadele lor. Iar pe cei ce petrec în evlavie şi virtute şi în nerăutatea inimii, care sînt sfinţi cu adevărat, îi socotesc, în chip greşit, ca pe oamenii de rînd, şi trec pe lîngă ei dispreţuindu-i   şi   îi   ţin   de
nimic 148.
27.	Unii ca aceştia cinstesc ca învăţător şi ca om
duhovnicesc mai degrabă pe cel guraliv şi arătos. Iar
pe cel tăcut şi cu grijă la cuvinte îl ţin de prost şi mut149.
28.	Cei trufaşi la cuget şi bolnavi de mîndria dia
volului  se întorc de la cel ce vorbeşte în Duhul Sfînt,
socotindu-1 trufaş la cuget şi mîndru. Căci cuvintele lui
mai degrabă îi pleznesc decît îi străpung 15°. Dar pe cel
ce boscorodeşte din burtă şi din fiţuici şi îi minte cu
privire la mîntuirea lor, îl laudă şi îl primesc. Astfel, nu
este nimeni între unii ca aceştia care să poată deosebi
şi vedea lucrul bine şi aşa cum este 151.
29.	-«Fericiţi, zice Dumnezeu, cei curaţi cu inima,
că aceia vor vedea pe Dumnezeu» (Matei V, 8). Dar
inima curată nu o poate înfăptui nici o virtute, nici două,
nici zece, ci toate împreună   fiind, aşa zicînd, ca una
singură şi dusă pînă la capătul din urmă 152. Dar nici
acestea nu pot face singure inima curată, fără venirea şi
30.	Corespunde cap. 70 din Filocalia greacă.
31.	Corespunde cap. 71 din Filocalia greacă.
32.	Cei mîndri socotesc mîndri pe oamenii duhovniceşti, pentru că
aceştia nu primesc să se coboare la glume şi la fapte uşuratice.
33.	Corespunde cap. 72 din Filocalia greacă.
34.	Lipsa unei singure virtuţi ţine inima pătată şi  o singură pată
se simte în toate virtuţile, tulburîndu-le.
27.	
70	FILOCALIA
lucrarea Duhului. Căci precum fierarul îşi poate arăta meşteşugul prin uneltele sale, dar fără lucrarea focului nu poate isprăvi nimic, aşa şi omul toate le face şi se foloseşte de virtuţi ca de nişte unelte, dar fără venirea focului dumnezeiesc, ele rămîn fără rod şi fără folos, neizbutind să curăţească pata şi întinăciunea sufletului 153.
30.	Acolo unde este smerenia adîncă, acolo sînt şi
lacrimi îmbelşugate. Iar acolo unde sînt acestea, acolo
e şi prezenţa Duhului cel închinat. Iar acolo unde e
Acesta, acolo se iveşte toată curăţia şi sfinţenia în cel
ce se află sub lucrarea Duhului şi acestuia i se face vă
zut Dumnezeu şi Dumnezeu priveşte la el. «Căci la cine
voi privi, zice, decît la cel blînd şi liniştit şi temător de
cuvintele Mele ?»154.
31.	Omul poate lupta împotriva patimilor sale, dar
nu le va putea dezrădăcina nicidecum. Şi a primit pute
rea de a nu face răul, dar nu şi puterea de a nu. se
gîndi la el155. Dar evlavia constă nu în a face numai
binele, ci şi în a nu gîndi cele rele. Deci cel ce gîndeşte
cele rele   nu poate dobîndi inimă curată. Şi cum ar
putea ? Căci e întinată de gîndul rău, ca o oglindă de
noroi156.
32.	Eu am înţeles că inima curată constă nu numai
în a nu fi tulburat cineva de vreo patimă, ci şi în a nu
cugeta vreun rău sau ceva al vieţii, atunci cînd vrea, ci
a avea în sine numai amintirea lui Dumnezeu printr-o
33.	Cap. 73 din FHocalia greacă. Singur Dumnezeu este cu adevă
rat curat în chip desăvîrşit şi poate curaţi inima omului cu focul iubirii
aprins de El în inimă.
34.	Darrouzes,  op.  cit., p.  89,  dă  la  notă:   Isaia  LXII,   2.  Dar   în
acel loc nu se află aceste cuvinte.
35.	Mintea, mereu în mişcare, e mai greu de stăpînit decît mădu
larele trupului.
36.	Desigur, nu e vorba numai de un gînd teoretic la rău, ci de
un oarecare gînd ispititor. Dar acest gînd, dată fiind puterea lui de in
fluenţă, numai prin prezenţa lui Dumnezeu în om poate să nu mai dureze
în om.
30.	
SF1NTUL SIMEON NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	71
iubire neînfrînată. Căci numai în lumina curată vede ochiul în chip curat, neaşezîndu-se în calea privirii nimic 157.
33.	Nepătimirea spun că constă nu numai în a fi în
afară de lucrarea patimilor, ci şi în înstrăinarea de amin
tirea lor. Şi nici numai în aceasta, ci şi în a ne goli min
tea noastră de închipuirea lor, în aşa fel, ca atunci cînd
voim, să ne ridicăm mai presus de ceruri, ajungînd în
afară de toate cele văzute şi supuse simţurilor. Atunci e
ca şi cînd simţurile noastre ar fi încuiate şi mintea noas
tră ar fi pătruns la cele mai presus de simţuri, ducînd
prin puterea ei cu sine simţurile, ca un vultur aripile
sale.
34.	Mintea fără simţuri nu-şi arată nicidecum lu
crările sale şi nici simţurile pe ale lor fără minte 158.
35.	Inimă curată este şi se zice aceea  care nu află
în sine nici o închipuire sau gînd lumesc, care e atît de
dăruită lui Dumnezeu şi de unită cu El, că n-are nici
o amintire, nici a lucrurilor supărătoare ale vieţii, nici
a celor pricinuitoare de bucurie, ci petrece în contem
plaţie   ca în al treilea cer, şi e răpită în rai (2 Cor.
XII, 2—4), şi vede arvuna bunătăţilor făgăduite sfinţi-
157.	De aci vedem că «lumina» de care vorbeşte atît de mult sfîntul
Simeon constă în curăţia inimii şi a privirii. Curăţia aceasta o are omul
numai  cu ajutorul lui Dumnezeu,  sau numai  venindu-i  de  la  El.  Ea  e
acolo unde nu se intercalează nici un alt gînd între om şi Dumnezeu.
Inima  curată  e  acolo  unde  s-au dezrădăcinat  chiar   gîndurile  rele  din
suflet.
158.	Prin această afirmare sfîntul Simeon risipeşte orice răstălmăcire
a gîndirii sale, că ar admite o despărţire a minţii de simţuri în lucrarea
ei. Spiritul transfigurează lucrarea simţurilor,  nu se dispensează de  ea.
Dar nici lucrarea simţurilor nu poate fi cugetată fără spirit. Omul e uni
tate de suflet şi trup în actele, în gîndurile şi în sentimentele sale. Dar
sfîntul Simeon spune şi mai mult: omul care nu mai are nici un gînd rău
în sine   îşi  înalţă şi simţurile la  «cer»,  adică vede şi prin  ele  lumina
dumnezeiască,   sau  taine  spirituale  mai   presus   de   lucrurile  pămînteşti.
Căci aceste taine se văd totuşi prin lume sau prin trup devenite transpa
rente. Aceasta pentru că simţurile lui au devenit apte pentru aceste taine
Şi sînt copleşite de minte şi prin mintea lui de lucrarea Duhului Sfînt.
Mintea şi simţurile au devenit în acest caz o unitate cunoscătoare  pe
un plan mai înalt. Omul cunoaşte ca o fiinţă totală realităţile superioare.

72	FILOCALIA
lor şi se face martorul bunurilor veşnice, pe cît e cu putinţă firii omeneşti. Acesta e semnul adevărat al inimii curate şi dovada sigură prin care cunoaşte cineva şi măsurile curăţiei şi se vede pe sine însuşi ca într-o oglindă 159.
36.	Precum cel ce se află în afara casei nu vede pe
cei aflători înăuntrul ei, aşa nici cel răstignit lumii (Gal.
VI, 14), sau mort ei, nu mai are vreo simţire a lucrurilor
din lume.
37.	Precum trupul mort nu are nici o simţire, nici
a trupurilor vii, nici a celor ce zac moarte împreună cu
el, aşa nici cel ce a ajuns în afara lumii, în Duh, şi e
împreună cu Dumnezeu, nu poate avea vreo simţire a
lumii sau vreo împătimire de lucrurile ei, măcar că e
supus trebuinţelor trupului.
38. Există o moarte înainte de moarte şi o înviere a sufletelor înainte de învierea trupurilor, prin lucrare, prin putere, prin experienţă şi prin adevăr. Cînd cugetul muritor a fost desfiinţat de mintea nemuritoare şi starea de moarte, alungată de viaţă, sufletul se vede pe sine în chip vădit ca înviat din morţi, precum se văd pe ei înşişi cei ce se scoală din somn. Şi recunoaşte pe Dumnezeu care 1-a înviat. Iar cunoscîndu-L pe El şi mulţumindu-I, se ridică mai presus de simţuri şi de toată lumea, plin de o plăcere negrăită, şi face să se odihnească în sine toată mişcarea cugetătoare 16°.
159.	Inima curată face transparent pe om sie însuşi. Pînă ce inima
e pătată, omul nu se poate cunoaşte pe sine însuşi pentru că nu-şi este
transparent nici sieşi,  cum nu  este nici  altora.  Se interpune  între el şi
sinea  sa  indefinită  preocuparea  de   altceva  inferior  şi  mărginit.  Inima
curată e profunzimea  abisală  a  omului,  redescoperită.  Căci  nu  se mai
interpune nici un gînd despre vreun  obiect limitat  între  el  şi  această
profunzime.  Omul  se  cunoaşte  acum  ca  ceea  ce  este  el  propriu-zis  în
indefinitul lui, care, întrucît e deosebit într-o  anumită privinţă de inde
finitul altor oameni, e totuşi definit într-un anumit fel. Dar profunzimea
abisală credinciosul nu şi-o poate descoperi decît cînd ea se deschide în
profunzimea infinită a lui Dumnezeu în care subzistă.
160.	Sufletul, detaşat de diferite gînduri limitate conforme obiectelor
lor,  se  vede  pe  sine  deosebit  de  gîndurile  trecătoare,   deci  nemuritor.
159.	
SFINTVL S1ME01SI NOUL  TEOLOG,   CELE 225  DE CAPETE	73
39.	Unele stări sînt pricinuite de noi, altele ni se
dau de Dumnezeu. In măsura în care ne curăţim, prin
osteneli şi sfinţite sudori, sîntem luminaţi prin lumina
lacrimilor de pocăinţă. Şi în măsura în care ne luminăm,
ne curăţim prin lacrimi. Lucrul din urmă (curăţirea
prin lacrimi) îl aducem noi de la noi înşine ; cel dintîi
(luminarea) ni se dă şi-1 primim de sus.
40.	Mulţi aducînd cele ale lor  nu au primit cele
ce vin de obicei de la Dumnezeu. Aceasta se vede din
cele ce au făcut şi au păţit Cain şi Esau. Căci dacă cine
va nu aduce ale sale într-o stare de suflet evlavioasă, cu
credinţă fierbinte şi cu multă smerită cugetare, Dum
nezeu nu va căuta la el şi nu va primi cele aduse. Iar
dacă nu sînt împlinite acestea, nici El nu va da în schimb
ale Sale celui ce a adus ale lui astfel.
41.	Lumea e moartă pentru sfinţi şi cei din ea
la fel pentru ei. De aceea văzînd, nu văd faptele lor cele
bune şi auzind, nu pot înţelege (Matei XIII, 13) cuvintele
lor dumnezeieşti grăite în Duhul Sfînt. Dar nici cei du
hovniceşti nu pot primi în ei faptele cele rele sau cu
vintele pătimaşe ale oamenilor lumeşti sau răi, ci vă
zînd şi ei cele din lume, nu le văd şi auzind cele ale oa
menilor lumeşti, rămîn cu simţirea ca şi cînd nu le-ar
auzi. Şi astfel nu se înfăptuieşte nici o părtăşie a aces
tora cu aceia, sau a acelora cu aceştia161.
Aceasta e una cu trezirea la adevărata conştiinţă de sine. Dar aceasta se iveşte împreună cu conştiinţa de Dumnezeu. El se trezeşte la conştiinţa nemuririi sale, întrucît îşi cunoaşte persistenţa sa iată de gindu-rile trecătoare. Acest suflet se bucură de învierea sa înainte de învierea trupului, prin lucrare, prin putere, prin experienţă şi prin adevăr. Văzînd pe Dumnezeu, încetează lucrarea lui cugetătoare trecătoare, rămînînd cu lucrarea lui netrecătoare, căci Dumnezeu e mai presus de cugetarea care face efortul de a defini şi pune în legătură obiectele variate şi definite şi prin aceasta recurge la nişte categorii mai prejos de cugetarea minţii îndreptată neschimbat spre Dumnezeu cel Infinit şi spre sinea sa indefinită.
161. Aceasta nu înseamnă că nu pot conlucra unii cu alţii în lucrurile necesare vieţii pămînteşti. Mai mult chiar, de aci se vede că pentru sfîntul Simeon nepărtăşîa celor curaţi cu lumea înseamnă numai nepri-mirea cuvintelor, gîndurilor şi faptelor rele din ea. Dar ei tocmai prin

74	FILOCAUA
42.	Despărţirea între lumină şi întuneric e clară şi
un amestec între ele este cu neputinţă. -«Căci ce părtă-
şie are lumina cu întunericul, zice, sau ce parte are cre
dinciosul cu necredinciosul ?» (2 Cor. VI, 15). Tot aşa e
de mare depărtarea şi despărţirea între cei ce se află în
Duhul Sfînt şi cei ce nu se află în El. Cei dintîi au pe
trecerea în cer (Filip. III, 20), căci au ajuns, încă de aici,
din oameni, îngeri. Iar cei din urmă şed încă în întune
ricul moştenit şi în umbra morţii (Ps. CVI, 10 ş.u.), piro
niţi de pămînt şi de lucrurile de pe pămînt. Cei dintîi
sînt în lumina înţelegătoare şi neînserată ; ceilalţi sînt
luminaţi numai de lumina supusă simţurilor; cei dintîi
se văd pe ei înşişi şi văd şi pe cei apropiaţi; ceilalţi, vă-
zîndu-se pe ei înşişi şi văzînd şi pe cei apropiaţi murind
în fiecare zi, nu ştiu că sînt oameni şi că mor ca oa
menii (Ps. LXXXI, 7) ; iar neştiind, nu cred că va fi o
judecată şi o înviere şi o răsplătire pentru cele săvîrşite
de fiecare în viaţa de aici.
43.	Dacă Duhul Sfînt este în tine, fără îndoială vei
cunoaşte, din lucrările Lui ce se săvîrşesc în tine, cele ce
spune despre El apostolul. Căci zice : «Unde e Duhul
Domnului, acolo este libertatea»- (2 Cor. III, 17) ; şi :
-«Trupul e mort pentru păcat, iar Duhul viază pentru
dreptate»- (Rom. VIII, 10) ; şi : «Cei ce sînt ai lui Hristos
viaţa şi-au răstignit împreună cu patimile şi cu pof
tele ei» (Gal.  V,  29).  Căci cîţi în Hristos s-au botezat,
sînt în Duhul Sfînt (Ioan VII, 33), ca unii ce au îmbră
cat pe Hristos întreg (Gal. III, 27) şi s-au făcut fii ai lu
minii (Lucâ XVI,  8)) şi umblă în lumina neînserată
(1 Ioan I, 7). Şi văzînd lumea, nu o văd şi auzind ale lu
mii, nu aud (Matei XIII, 13). Căci precum s-a scris des
pre oamenii trupeşti că văzînd, nu văd şi auzind despre
lucrurile dumnezeieşti, nu înţeleg, nici nu pot primi
aceasta pot lucra la curăţirea şi la ridicarea celor din lume. Deci poate exista, în vederea acestui scop, o legătură a lor cu ceilalţi oameni. Ba sfîntul Simeon o cere aceasta în alte locuri cu toată puterea.

SflNTUL SIMEON NOUL TEOLOG,  CELE 225  DE CAPETE	75
cele ale Duhului, căci nebunie sînt pentru ei acestea (1 Cor. II, 14), aşa să înţelegi şi despre cei ce au în ei pe Duhul Sfînt : trup au, dar nu sînt în trup. «Căci voi, zice, nu sînteţi în trup, ci în duh, dacă Duhul lui Dumnezeu locuieşte în voi» (Rom. VIII, 9). Ei sînt morţi lumii, şi lumea, lor. «Căci mie, zice, lumea s-a răstignit şi eu lumii»- (Gal. VI, 14).
44.	Cel ce cunoaşte aceste semne şi stări minunate
lucrîndu-se în sine  este cu adevărat purtător de Dum
nezeu şi de semne, avînd pe Dumnezeu, sau pe însuşi
Duhul cel Preasfînt locuind în el, vorbind şi lucrînd în
el cele spuse de Pavel. Iar cel ce nu a cunoscut încă
acestea în sine, să nu se amăgească, căci este încă trup
şi sînge, adică acoperit de întunericul poftelor trupu
lui 162. Iar trupul şi sîngele nu vor moşteni împărăţia lui
Dumnezeu, care este Duhul Sfînt (1 Cor. XV, 20).
45.	De la dumnezeiescul Botez primim iertarea pă
catelor săvîrşite şi ne eliberăm de vechiul blestem şi ne
sfinţim prin venirea Sfîntului Duh. Dar harul desăvîr-
şit, după cuvîntul : «Voi locui şi voi umbla întru ei»
(2 Cor. VI, 16), nu-1 primim atunci. Aceasta e a celor ce
s-au întărit în credinţă şi arată acest har prin fapte.
Căci după ce ne-am botezat, abătîndu-ne spre fapte re
le şi de ruşine, lepădăm cu totul şi sfinţirea însăşi. Dar
prin pocăinţă şi mărturisire şi lacrimi primim pe măsu
ra lor,  mai întîi iertarea păcatelor săvîrşite şi,  prin
aceasta, sfinţirea şi harul de sus 16S.
46.	De la pocăinţă ne vine spălarea întinăciunii fap
telor ruşinoase. După ea primim împărtăşirea de Duhul
Sfînt. Dar nu în chip simplu, ci după credinţa, simţirea
şi smerenia celor ce s-au pocăit din tot sufletul. Insă
numai după iertarea deplină a păcatelor de mai înainte,
47.	Aşa cum sfîntul Simeon identifică curăţia cu lumina, tot aşa
identifică necurăţia poftelor şi a patimilor, cu întunericul. Cea dinţii dă
putinţa vederii lui Dumnezeu, cea din urmă nu.
48.	Cap. 74, Filocalia greacă.
44.	
76	FILOCALIA
primită de la părintele care ne-a luat asupra sa. De aceea bine este să ne pocăim în fiecare zi, pentru porunca ce s-a dat. Căci îndemnul : -«Pocăiţi-vă, că s-a apropiat împărăţia cerurilor» (Matei III, 2), ne arată lucrarea aceasta ca fiind fără hotar lM.
47.	Harul Preasfîntului Duh s-a dat sufletelor logo
dite cu Hristos, ca o arvună. Şi precum fără arvună,
femeia nu are asigurare că se va înfăptui vreodată uni
rea ei cu bărbatul, aşa nici sufletul nu primeşte încre
dinţare sigură că va fi împreună cu Stăpînul şi cu Dum
nezeul său în veci, sau se va uni cu El tainic şi de ne
grăit şi se va bucura de frumuseţea neapropiată a Lui,
dacă nu primeşte arvuna harului Lui şi nu-1 dobîndeşte
în sine întru cunoştinţă 165.
48.	Precum scrisorile de învoială, dacă nu primesc
iscăliturile unor martori vrednici de crezare nu fac si
gură arvuna, tot aşa, înainte de împlinirea poruncilor şi
de dobîndirea virtuţilor, nu e sigură iluminarea harului.
Căci ceea ce sînt martorii pentru învoieli, aceea este lu
crarea poruncilor şi virtuţile pentru arvuna Duhului.
Datorită acestora primeşte fiecare prin arvună încre
dinţarea mîntuirii viitoare 166.
49.	întîi învoielile se scriu, aşa zicînd, prin lucra
rea poruncilor, apoi se pecetluiesc şi se iscălesc de către
virtuţi. Abia atunci îşi dă mirele Hristos, sufletului mi
reasă, inelul, adică arvuna Duhului167.
50.	Cap. 75. Filocalia greacă. Pocăinţa nu are hotar. Căci mereu
putem înainta în cele bune, părîndu-ne rău de nedesăvîrşirea dinainte.
51.	Cap. 76, Filocalia greacă. «Intru cunoştinţă», înseamnă în chip
conştient, simţit. Frumuseţea lui Hristos este pe de o parte neapropiată,
căci nu poate fi cuprinsă, pe de alta e simţită. E cunoştinţă şi neştiinţă.
Chiar subiectul semenului, pe de o parte îl sesizăm, pe de alta ne rămîne
transcendent şi de nedefinit.
52.	Cap. 77, Filocalia greacă.
53.	Cap. 78, Filocalia greacă. Poruncile împlinite se înscriu în fiinţa
noastră, virtuţile îşi pun pecetea pe ea. Arvuna Duhului vine ca o primă
lumină de sus în fiinţa noastră,  producînd  o primă transparenţă  a  ei
pentru Dumnezeu şi o primă unire a ei cu El. Duhul este inelul lui Hris
tos, legătura începătoare cu Hristos.
47.	
SFINTUL S1MEON NOUL TEOLOG,  CELE 225  DE CAPETE	77
50.	Precum mireasa înainte de nuntă primeşte de
la mire numai arvuna, iar zestrea convenită şi darurile
făgăduite, aşteaptă să le primească după nuntă, aşa şi
mireasa, care e Biserica credincioşilor şi sufletul fiecă
ruia dintre noi, primeşte întîi de la mirele Hristos nu
mai arvuna Duhului, iar bunătăţile veşnice şi împără
ţia cerurilor aşteaptă să le primească numai după ple
carea de aici. Dar prin arvună are încredinţarea că va
primi bunătăţile convenite în învoială în chip nemin-
cinos168.
51.	Se întâmplă uneori că mirele întîrzie în vreo
călătorie, sau e ocupat cu alte treburi, şi de aceea hotă
răşte să amine nunta. Dacă mireasa se va mînia şi, dis-
preţuind dragostea lui, va şterge sau va rupe hîrtia de
învoială, va cădea îndată din nădejdile ce le are în
mire. Aşa se întîmplă şi cu sufletul. De va zice cineva
dintre cei ce se nevoiesc : pînă cînd sînt dator să mă
ostenesc ? Şi drept urmare va slăbi din ostenelile nevo-
inţei şi, prin neglijarea poruncilor şi prin părăsirea po
căinţei neîncetate, va şterge şi va rupe, aşa zicînd, învo
ielile, va cădea îndată cu totul şi din arvuna şi din nă
dejdea în Dumnezeu169.
52.	Dacă mireasa îşi întoarce către altul dragostea
de la mirele  cu  care s-a  învoit,  şi se împreună cu
acela, pe faţă sau în ascuns, nu numai că nu mai poate
spera să primească de la mire nimic din cele făgăduite
ei, ci are să aştepte cu dreptate şi pedeapsa şi ocara
prevăzută de lege. Tot aşa se întîmplă şi cu noi. Dacă-şi
întoarce careva dragostea datorată mirelui Hristos, spre
pofta vreunui alt lucru, pe faţă sau în ascuns, şi inima
lui e ţinută de acel lucru, se face urît mirelui şi ne-
53.	Cap. 79, Filocalia greacă.
54.	Cap.  80,  Filocalia  greacă.  Odată  arvuna  primită,  nu  trebuie
stat pe loc, ci trebuie înaintat, adică trebuie cultivată. Altfel are loc o
adevărată cădere din dragostea faţă de mire.
50.	
78	FILOCALIA
vrednic de unirea cu El170. Căci a zis : -«îi iubesc pe cei ce Mă iubesc* (Prov. VIII, 17) m.
53. Arvuna este, pentru cei ce au dobîndit-o, negrăită, înţeleasă în chip neînţeles, ţinută fără să fie stăpînită 172,văzută în chip nevăzut, vie şi grăitoare, în mişcare şi mişcînd pe cel ce a dobîndit-o, zburînd din chivotul în care se află pecetluită şi aflîndu-se iarăşi în chip neaşteptat în lăuntrul lui17S. în felul acesta face pe cel ce a dobîndit-o să nu socotească nici prezenţa ei sigură, nici plecarea ei fără întoarcere. Şi aşa neavînd-o, este ca cel ce o are, şi avînd-o, cel ce a dobîndit-o se simte ca cel ce nu o are 174.
54.	Se întîmplă ca cineva stînd noaptea în casă  cu
toate uşile închise, dacă va deschide o mică fereastră şi
va fi luminat deodată de un fulger strălucitor, nesupor-
tînd ochii această strălucire, se apără, închizînd îndată
ochii şi se retrage în sine. Tot aşa cînd sufletul e închis
în cele supuse simţurilor, de se va apleca (Cînt. Cînt. II,
9) vreodată cu mintea spre cele din afară de acestea ca
printr-o fereastră, luminîndu-se de fulgerul arvunii din
ele, adică al Duhului Sfînt, şi nesuportînd raza luminii
neacoperite, simte o spaimă în minte şi se adună întreg
în sine, refugiindu-se ca într-o casă în cele cunoscute
cu simţurile şi omeneşti.
55.	Din aceste semne trebuie să cunoască fiecare
dacă a primit arvuna Duhului de la mirele şi stăpînul
56.	S-a rupt comuniunea lăuntrică dintre suflet şi Hristos.
57.	Cap. 81, Filocalia greacă. Aceasta nu înseamnă că Dumnezeu
iubeşte pe cel ce premerge cu iubirea lui, ci pe cel ce răspunde iubirii
Sale. Căci nu poate intra în inima celui ce nu şi-o deschide iubirii Sale.
58.	Ţii iubirea cuiva, dar nu o stăpîneşti, căci depinde şi de liber
tatea aceluia.
59.	Aci ţi se pare că ai iubirea celuilalt, aci că n-o mai ai. Numai
după consolidarea în ea, ai asigurarea statornică a ei.
60.	Credinţa, harul, stările duhovniceşti nu  sînt ca nişte obiecte
fixe şi tangibile. Ele dau  într-un anumit moment convingerea prezenţei
lor, în altul parcă nu mai sînt. Principal e ca din momentul din urmă
să nu tragi concluzia că nu va reveni momentul dintîi şi să-ţi faci din
aceasta o concluzie definitivă de gîndire şi comportare.
54.	
SF1NTUL S1ME0N NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	79
Hristos. Şi dacă a primit-o, să se sîrguiască să o ţină175. Iar dacă nu s-a învrednicit încă să o primească, să se sîrguiască să o primească prin fapte bune şi prin pocăinţa cea mai fierbinte şi să o păzească prin lucrarea poruncilor şi prin dobîndirea virtuţilor m.
56.	Acoperişul fiecărei case se ţine prin temelii şi
prin cealaltă parte a clădirii ; iar temeliile se aşază, ca
trebuincioase şi folositoare, pentru a purta acoperişul.
Astfel nici acoperişul nu poate sta fără temelii şi nici
temeliile nu-s de vreo treabă sau de vreun folos, fără
acoperiş. Aşa şi harul lui Dumnezeu se păstrează prin
lucrarea poruncilor, iar faptele poruncilor se pun ca te
melii pentru harul lui Dumnezeu ; şi nici harul Duhu
lui nu poate rămînea în noi fără lucrarea poruncilor,
nici lucrarea poruncilor fără harul lui Dumnezeu nu e
de vreo trebuinţă sau de vreun folos 177.
57.	Precum casa fără acoperiş, lăsată aşa din ne-
grija zidarului, nu numai că nu e de nici o treabă, ci
face şi zidarul de rîs, aşa şi cel ce pune temeliile lucră
rii poruncilor şi ridică zidurile virtuţilor înalte, de nu
va primi şi harul Duhului Sfînt întru vederea şi cunoş
tinţa sufletului, este nedesăvîrşit şi compătimit de cei
desăvîrşiţi. El s-a lipsit de har pentru una din aceste
două pricini : sau pentru că n-a avut grijă de pocăinţă,
sau pentru că nefiind iscusit la adunarea poruncilor,
care e un material nesfîrşit, a lăsat ceva afară din cele
ce ne par nouă neînsemnate, dar sînt de trebuinţă la clă
direa casei virtuţilor. Astfel fără ele, n-a putut să-şi
acopere casa prin harul Duhului178.
58.	Să o ţină ca iubire activă, nu statică.
59.	Cap. 82, Filocalia greacă. Să o păzească deci printr-o înaintare
cu fapta şi prin întărirea ei în virtuţi.
60.	Cap.  83,  Filocalia  greacă.  Harul  nu   se   menţine  unde   nu   se
lucrează poruncile lui Hristos. Harul e putere  activă,  e iradiere,  nu  e
ceva static.
61.	Cap. 84, Filocalia greacă. Materialul  e  nesfîrşit,  în  sensul, că
sufletul niciodată nu sfîrşeşte a se desăvîrşi, dar şi în sensul că el mereu
trebuie să fie în lucrare. Altfel se prăbuşeşte în moarte,  în inerţie, la
56.	
80	FILOCALIA
58.	Dacă  Fiul  lui  Dumnezeu  şi  Dumnezeu  s-a
coborît pe pămînt ca să ne împace prin Sine pe noi cei
ce eram duşmani ai Părintelui Său (Rom. V, 10), şi să ne
unească în chip conştient cu Sine prin Duhul Său cel
Sfînt şi de o fiinţă, cel ce cade din acest har, de care
altul va avea parte ? Cu siguranţă acesta nici n-a fost
împăcat cu Dumnezeu, nici n-a dobîndit unirea cu El
prin împărtăşirea Duhului179.
59.	-«Va pune cineva foc în sîn, zice înţeleptul, şi
nu-şi va arde hainele ?» (Prov. VI, 27). Iar eu zic : Cine
nu va arde şi nu se va umplea de strălucire şi nu va
răspîndi şi el fulgerele dumnezeirii, pe măsura curăţirii
şi a împărtăşirii de foc, dacă va primi în inimă focul
ceresc neacoperit ? Căci împărtăşirea urmează curăţirii,
iar curăţirea urmează împărtăşirii.
60.	Cel ce se împărtăşeşte de Duhul dumnezeiesc
se izbăveşte de poftele şi de plăcerile pătimaşe, dar de
trebuinţele trupeşti ale firii nu se desparte 18°. Ca unul
ce e slobozit de legăturile poftei pătimaşe şi e unit cu
slava şi cu dulceaţa nemuritoare, se sileşte neîncetat să
fie sus şi să petreacă cu Dumnezeu ; şi să nu se depăr
teze nici pentru o clipă de vederea Aceluia şi de desfă
tarea de care nu se mai satură. Dar ca unul ce e închis
în trup şi în stricăciune, e tras şi purtat şi el de acestea
şi se întoarce spre cele pămînteşti. Insă atunci atîta în
tristare are din pricina acestora, cîtă are sufletul păcă
tosului cînd se desparte de trup 181.
61.	Precum pentru iubitorul de trup şi de viaţă, de
plăceri şi de lume, despărţirea de acestea este moarte,
aşa pentru iubitorul de curăţie şi de Dumnezeu, de cele
orice nivel ar fi ajuns. Şi atunci nu mai are acoperiş potrivit cu el, care constă propriu-zis din infinitatea deschisă a lui Dumnezeu.
179.	Cap. 85, Filocalia greacă.
180.	Important e ca afectele să fie ţinute în frîu, să nu se lunece
la păcat prin ele. Dulceaţa spirituală a vieţii în Duhul Sfînt îl face pe
unul ca acesta  să nu  simtă  trebuinţa plăcerilor  legate  de  satisfacerea
poftelor.	181. Cap. 86, Filocalia greacă.
179.	
SFIiVTUL S1ME0N NOUL  TEOLOG,   CELE 225   DE  CAPETE	81
netrupeşti şi de virtute, moarte cu adevărat este despărţirea cea mai mică a cugetării de acestea. Cel ce priveşte lumina supusă simţurilor, dacă va închide puţin ochii, sau i se vor acoperi de altcineva, se necăjeşte şi se întristează şi nu poate peste tot, să rabde aceasta, mai ales dacă privea la anumite lucruri de trebuinţă sau interesante. Dar cu cit mai vîrtos nu se va întrista şi nu se va necăji cel ce e luminat de Duhul Sfînt şi priveşte cu trezvie şi cu înţelegere, fie că priveghează, fie că doarme, bunătăţile acelea «pe care ochiul nu le-a văzut şi urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit» (1 Cor. II, 9), la care doresc şi îngerii să privească (1 Petru I, 12), de va fi smuls de cineva de la vederea lor ? Căci el socoteşte aceasta, pe drept cuvînt, moarte şi înstrăinare de viaţa veşnică182.
62.	Omul fiind îndoit, adică avînd alcătuirea din su
flet şi trup, lumea a fost creată pentru el de asemenea
ca văzută şi nevăzută. Şi fiecăreia din aceste părţi i s-a
rînduit în chip potrivit ei unele din faptele şi din grijile
noastre. Dar am înţeles că lucrul acesta este adevărat
şi cu privire la vederi şi la vise. Cele ce ocupă sufletul,
sau cele în care petrece el în stare de veghe, acelea re
ţin închipuirea şi cugetarea lui şi în somn. De se îngri
jeşte de lucruri omeneşti, e preocupat de ele şi în în
chipuirile viselor. Iar de cugetă la cele dumnezeieşti şi
cereşti, se va afla şi în vis cu gîndirea în acestea, după
spusa proorocului : «Şi tinerii vor avea vedenii» (Ioil
III, 1). Dar fiind în acestea, sufletul nu va fi înşelat, ci
va vedea lucruri adevărate şi i se vor încredinţa des
coperiri 18S.
63.	Cînd partea poftitoare a sufletului e împinsă
spre patimile desfătărilor şi spre plăcerile vieţii, tot pe
182.	Cap. 87, Filocalia greacă.
183.	Aşa cum visele cu conţinuturi pămînteşti au legătură cu cele
trăite de  fapt,  aşa  au  şi  cele  referitoare  la  realităţile dumnezeieşti   o
legătură adevărată cu ele, întrucit au fost trăite în stare de trezvie.
6 — Filocali»

82	F1L0CALIA
acestea le vede sufletul şi în vis. Iar cînd iuţimea sau mînia sufletului e înfuriată împotriva semenilor, visează atacuri, războaie şi lupte între şerpi şi certuri ca la judecată cu duşmanii. Cînd, în sfîrşit, raţiunea lui se înalţă prin trufie şi mîndrie, îşi închipuie răpiri înaripate în aer, şederi şi domnii pe tronuri înalte, păşiri înaintea poporului în fruntea unora care luptă.
64.	Numai vederile acelea sînt adevărate, care nici
n-ar trebui să se numească visuri, ci vederi. Ele sînt
proprii acelora a căror minte a devenit simplă, prin să-
lăşluirea Duhului, şi liberă de toată supărarea şi robia
patimilor ; a căror cugetare se mişcă în jurul celor dum
nezeieşti şi se gîndeşte la răsplătirile viitoare ; a căror
viaţă mai presus de viaţa celor vii este fără griji, netul
burată, liniştită, curată, plină de milă, de înţelepciune,
de cunoştinţa cerească şi de roadele bune cultivate de
Duhul.   Ale  celor  ce  nu  sînt aşa,  sînt  mincinoase şi
încurcate şi totul e o înşelătorie vădită 184.
65.	Mulţi au fericit viaţa pustnicească, alţii pe cea
de obşte, sau în chinovie. Alţii doresc să stea în fruntea
poporului, să îndemne, să înveţe şi să ridice biserici,
hrănindu-se din acestea în chip felurit trupeşte şi sufle
teşte. Eu nu aş socoti pe nici una din acestea mai bună
decît pe alta. Nici n-aş spune că una e vrednică de laudă,
iar alta de ocară. Ci în toată privinţa şi în toate lucru
rile şi faptele, cu totul fericită este viaţa cea pentru
Dumnezeu şi după Dumnezeu 185.
66.	Viaţa oamenilor se alcătuieşte din felurite ştiin
ţe şi meşteşuguri ; unul îndeletnicindu-se cu una, altul
cu alta, fiecare aduce partea sa şi astfel oamenii îşi dau
şi primesc între ei, în timpul vieţii, împlinind trebuin-
184.	Mintea celor în care s-a sălăşluit Duhul a devenit simplă, pen
tru că în ea  totul e armonios şi concentrat în Duhul;  în ea nu  sînt în
doieli, sfîşieri, contraziceri,  schimbări  de metode şi ţinte fără  siguranţa
că  sînt  mai  bune  ca  cele  dinainte  şi  că vor  duce  în mod  neîndoielnic
la succes cum n-au dus cele dinainte.
185.	Cap. 88, Filocalia greacă.

SflSTVL S1ME0N NOUL  TEOLOG,  CELE 225  DE  CAPETE	83
ţele trupeşti ale firii. Aşa se poate vedea şi între oamenii duhovniceşti : unul se îndeletniceşte cu o virtute, altul cu alta, toţi alergînd din diferite părţi spre aceeaşi ţintă 186.
67.	Ţinta tuturor celor ce se nevoiesc după Dum
nezeu este să placă lui Hristos, Dumnezeului nostru, şi
să primească împăcarea cu Tatăl prin împărtăşirea de
Duhul şi să dobîndească mîntuirea prin aceasta. Căci
în aceasta stă mîntuirea fiecărui suflet şi a fiecărui om.
Neîmplinindu-se aceasta, deşartă e osteneala şi lucra
rea noastră şi fără rost e toată calea care nu duce la
aceasta pe cel ce aleargă pe ea 187.
68.	Cel ce a părăsit toată lumea şi s-a retras în
munte,  pentru liniştire,  dar de acolo scrie celor din
lume, pentru a atrage atenţia, pe unii fericindu-i, iar
pe alţii linguşindu-i şi lăudîndu-i, este asemenea celui
ce s-a despărţit de femeia desfrînată, ispititor îmbră
cată şi foarte rea, şi s-a dus în ţară depărtată, ca să
scape pînă şi de amintirea ei, dar pe urmă uitînd de
ţinta pentru care a venit acolo, doreşte să scrie celor
ce petrec şi se murdăresc cu desfrînată aceea, fericindu-i.
Prin aceasta arată că, dacă nu cu trupul, cel puţin cu
inima şi cu mintea se împărtăşeşte de bunăvoie de pa
tima lor, încuviinţînd amestecarea lor cu ea 188.
69.	Pe cît sînt de vrednici de laudă şi de fericiţi
cei ce petrec în lume, dar îşi curăţesc simţirile şi ini
mile de toată pofta cea rea, pe atîta sînt de vrednici de
ocară şi de osîndă cei ce petrec în munţi şi în peşteri,
dar  îşi  doresc  laudele  şi  fericirile  de  la  oameni189.
Aceştia vor fi ca nişte preacurvari înaintea lui Dumne-
70.	Cap. 89, Filocalia greacă.
71.	Cap. 90,  Filocalia greacă.  Învăţătura aceasta despre mîntuire
este cu totul deosebită de învăţătura apuseană a unei justificări pur juri
dice a omului prin echivalentul morţii lui Hristos.
72.	Cap. 91, Filocalia greacă.
73.	Deci sfintui Simeon admite şi putinţa unei vieţi curate în lume.
Nu depărtarea externă de lume, ci detaşarea lăuntrică de ceea ce e rău
In ea, este lucrul hotărîtor.
67.	
g4	FILOCALIA
zeu, Care cercetează inimile noastre. Căci cel ce pofteşte să se audă în lume despre viaţa, despre numele şi despre petrecerea lui, desfrînează faţă de Dumnezeu, ca poporul de odinioară al iudeilor, cum zice David (Ps. CV, 39) 19\
70.	Cel ce s-a lepădat fără şovăieli de lume şi de
cele din ea, din credinţa în Dumnezeu, crede că Domnul
e milostiv şi îndurat şi primeşte pe cei ce vin cu pocă
inţă la El. Iar ştiind că prin necinstire cinsteşte pe ro
bii săi, prin sărăcia cea mai de pe urmă îi îmbogăţeşte
şi prin ocări şi dispreţuiri îi slăveşte, iar prin moarte
îi face părtaşi şi moştenitori ai vieţii veşnice, se gră
beşte prin acestea ca un cerb însetat (Ps. XLI, 2) spre iz
vorul cel nemuritor. El urcă prin acestea în sus ca pe
o scară, pe care urcă şi coboară îngerii (Fac. XXVIII,
12), care vin în ajutorul celor ce urcă. Iar la capătul de
sus al scării stă Dumnezeu, aşteptînd hotărîrea şi sîrgu-
inţa noastră după putere 191, nu pentru că se desfată să
ne vadă ostenind, ci fiindcă Iubitorul de oameni voieşte
să ne dea plata Sa ca pe o datorie m.
71.	Pe cei ce vin fără şovăire la El, Domnul nu-i
lasă nicidecum să cadă, ci, văzîndu-i slăbiţi în putere,
conlucrează cu ei, îi ajută, întinzîndu-le mîna puterii
Sale de sus şi-i aduce iarăşi la Sine. îi sprijineşte pe faţă
şi în ascuns, în chip ştiut şi neştiut. Aceasta, pînă ce
urcă toată scara şi se apropie de El şi se unesc întregi
cu El întreg şi uită de toate cele pămînteşti, fiind cu El
acolo sus, dacă în trup sau afară de trup (2 Cor. XII, 2),
72.	Cap. 92, Filocalia greacă.
73.	Această scenă e pictată pe zidul din  afară al Mînăstirii Su-
ceviţa din Bucovina.
74.	Cap. 93, Filocalia greacă. Dumnezeu ne  acordă o  demnitate,
cerîndu-ne să dăm şi noi nişte osteneli pentru bunătăţile ce ni le va dărui.
Căci voieşte să ni se facă prin aceasta dator, voieşte să ne dea un oare
care drept la aceste bunătăţi. Nu voieşte să ne încarce cu ele ca pe
nişte obiecte pasive, ci să creştem la capacitatea de a fi purtătorii lor
în mod activ, sau de a ni le asimila ca subiecte.
70.	
SflNTUL SIMEON NOUL  TEOLOG,  CELE 225   DE  CAPETE	85
nu ştiu, şi petrecînd împreună cu El şi bucurîndu-se de bunătăţile tainice 19\
72.	E cu dreptate, ca întîi să ne punem grumajii
noştri sub jugul poruncilor lui Hristos şi să nu ne înfu-
riem, nici să ne tragem îndărăt. Ci să păşim drept şi cu
rîvnă pînă la moarte sub ele, şi să ne înnoim pe noi în
şine, raiul cel cu adevărat nou al lui Dumnezeu, pînă
ce Fiul va veni împreună cu Tatăl, prin Duhul Sfînt, şi
se va sălăşlui în noi. Iar atunci, cînd îl vom dobîndi în
treg, sălăşluit în noi ca învăţător, oricăruia dintre noi
i-ar porunci şi orice slujbă i-ar încredinţa, să o ia asu
pra sa şi să o împlinească cu bucurie, după voia Lui.
Dar nu se cade să o cerem înainte de vreme, nici să
primim a o lua cînd e dată de oameni, ci să stăruim în
poruncile Stăpînului şi Dumnezeului nostru şi să aştep
tăm hotărîrea lui Dumnezeu 194.
73.	După ce am primit o slujbă în lucrurile dum
nezeieşti şi ne-am cîştigat cinste în ea, de vom fi în
demnaţi de Duhul să trecem la altă slujbă sau lucrare
sau făptuire, să nu ne împotrivim. Căci Dumnezeu nu
vrea să fim leneşi, nici să rămînem în una şi aceeaşi lu
crare în care am început, pînă la sfîrşit, ci să înaintăm
şi să ne mişcăm continuu spre izbîndirea în cele mai
mari,   potrivindu-ne   voii   lui   Dumnezeu   şi   nu   voii
noastre 193.
74.	Cel ce şi-a făcut moartă voia sa e cu totul fără
voie. Dar nici una dintre cele ce sînt şi vieţuiesc şi se
mişcă nu e fără voie, afară de cele nesimţitoare şi ne
mişcate. Plantele, măcar că se mişcă şi cresc, nu spu
nem că-şi fac mişcarea şi creşterea printr-o voie natu
rală, căci sînt neînsufleţite. Dar tot ce e însufleţit are şi
o voie naturală. Deci cel ce şi-a omorît prin nevoinţă şi
sîrguinţă voia sa şi s-a făcut cu totul fără voie  a ieşit
193. Cap. 94, Filocalia greacă.	194. Cap. 95, Filocalia greacă.
195. Cap. 96, Filocalia greacă.

F1LOCALIA
din firea sa şi, prin faptul că nu mai voieşte nimic, nu mai poate lucra nimic, nici bine nici rău.
75.	Cel ce se sîrguieşte să-şi omoare voia sa e da
tor să facă voia lui Dumnezeu ; şi în loc de voia sa, să
aşeze în sine pe cea a lui Dumnezeu ; pe aceasta să o să
dească şi să o altoiască în inima sa198. Pe urmă să ia
seama cu grijă dacă cele sădite şi altoite  încolţesc din
rădăcinile lor din adînc şi dacă cele lipite şi unite s-au
făcut un singur pom ; apoi dacă au crescut, au înflorit
şi au făcut rod frumos şi dulce. întîmplîndu-se aceasta,
nici el însuşi nu mai deosebeşte pămîntul care a primit
sămînţa şi rădăcina, de mlădiţa aceea neînţeleasă, ne
grăită şi de viaţă purtătoare care a fost altoită în ea197.
76.	Celui ce-şi taie voia sa pentru frica lui Dum
nezeu îi dăruieşte Dumnezeu voia Lui, într-un chip aşa
de tainic, încît nici el nu ştie. Şi o păstrează neştearsă
în inima sa şi-şi deschide ochii înţelegerii ca să o cu
noască pe ea şi primeşte putere ca să o împlinească.
Iar acestea le lucrează harul Sfîntului Duh. Căci fără
El nu se face nimic 198.
77.	Cînd vom împlini cu toată tăria, rîvna, hotărî-
rea şi pornirea nereţinută cele ce ne-a învăţat şi porun
cit Dumnezeu în chip tainic şi neştiut, fără să nesoco
tim nimic, atunci ni se va descoperi în chip arătat ca
unor credincioşi ascultători, ca unor ucenici şi prieteni
adevăraţi,  cum  s-a  descoperit odinioară  sfinţilor  Săi
ucenici şi apostoli şi tuturor celor ce au crezut prin ei
în numele Lui. Şi atunci vom deveni fii ai lui Dumne-
78.	Deci el nu trebuie să rămînă nelucrător ca lucrurile nesimţi
toare,  ci  să-şi  unească  voia  sa  cu  voia   lui  Dumnezeu,  care   aduce  un
adaos de mare putere voii sale. Aceasta se vede din cele spuse în con
tinuare de sfîntul Simeon.
79.	Cap. 97, Filocalia greacă. Aşa cum altoiul face un singur pom
cu tulpina în care s-a altoit, aşa şi harul cu firea în care s-a sădit, sau
voia lui Dumnezeu cu voia omului în care s-a imprimat, fac un singur
întreg. Căci omul îşi omoară voia sa prin voia proprie şi prin aceasta
şi-o împlineşte şi întăreşte în acelaşi timp.
80.	Cap. 98, Filocalia greacă.
75.	
SFINTVL S1MEON NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	87
zeu după har, cum zice Pavel : «Cîţi sînt povăţuiţi de Duhul lui Dumnezeu, sînt fii ai lui Dumnezeu ; iar de sînt fii, sînt şi moştenitori ai lui Dumnezeu şi împreună-moştenitori cu Hristos» (Rom. VIII, 14, 17).
78.	Nici unul din cei ce s-au învrednicit să fie cu
Dumnezeu, în unitatea Duhului, şi să guste bunătăţile
Lui tainice, nu mai iubeşte slava dată lui de oameni, dar
nici aurul sau îmbrăcămintea  sau pietrele socotite pre
ţioase de cei fără de minte ; nu se mai lipeşte cu inima
de bogăţia trecătoare, nu mai vrea să fie cunoscut de
împăraţi şi de stăpînitori care nu stăpînesc, ci sînt stă-
pîniţi de multe ; nu mai vede în acestea ceva mare şi
înalt, nici nu le mai socoteşte pricinuitoare de mai mare
slavă celor ce se apropie de ele ; nu va mai preţui nimic
altceva din cele lăudate şi strălucitoare pentru oameni.
Ba nu va mai socoti ceva rău nici căderea cuiva din bo
găţie în sărăcie şi de la stăpînirea şi puterea cea mai
mare şi de la demnitatea cea mai vestită, la ultima lipsă
de slavă şi de cinstire.
79.	Dacă ai primit iertarea păcatelor tale, fie prin
mărturisire, fie prin îmbrăcarea schimei sfinte şi înge
reşti, cîtă dragoste, mulţumire şi smerenie nu trebuie
să-ţi pricinuiască aceasta ? Că fiind vrednic de nenumă
rate pedepse, nu numai că te-ai izbăvit de ele, ci te-ai
învrednicit şi de înfiere, de slavă şi de împărăţia ceru
rilor. Acestea depănîndu-le în cuget şi amintindu-ţi-le
pururea, fii gata şi pregăteşte-te să nu necinsteşti pe
Cel ce te-a cinstit şi ţi-a iertat nenumărate greşeli. Ci
slăveşte-L şi cinsteşte-L prin toate lucrurile tale, ca şi
El să te slăvească în schimb şi mai mult pe tine, pe care
te-a cinstit mai mult decît toată zidirea văzută şi te va
numi prieten adevărat al lui Dumnezeu 199.
80.	Cu cît este mai de preţ sufletul decît trupul, cu
atît e mai înalt omul raţional decît lumea. Nu lua sea-
199. Dumnezeu te-a  făcut prieten,  adică te-a  ridicat la un dialog intim cu El şi-ţi dăruieşte tot ce are şi El prin aceasta.
88	FILOCAUA
ma la mărimea făpturilor din ea, ca să le socoteşti, omule, pentru aceasta, pe ele mai de preţ ca tine. Ci căutînd la harul ce ţi s-a dat şi cunoscînd demnitatea sufletului tău mintal şi raţional, laudă pe Dumnezeu, Care te-a cinstit mai presus decît toate cele văzute299.
81.	Să luăm aminte cum slăvim pe Dumnezeu.
Căci nu se slăveşte alt fel de către noi de cum a fost
slăvit de către Fiul2W. Fiindcă prin acelea prin care a
slăvit Fiul pe Tatăl Său, prin acelea a fost slăvit şi Fiul
de către Tatăl. Şi aceleaşi trebuie să le facem şi noi cu
sîrguinţă, ca prin aceleaşi să slăvim pe Cel ce primeşte
să se numească Tatăl nostru cel din ceruri şi să fim slă
viţi de El cu slava Fiului în Care a fest înainte de a fi
lumea prin El (Ioan XVII, 5)202. Iar acestea sînt : cru
cea, sau mortificarea lumii întregi, necazurile, ispitele
şi orice altceva din pătimirile lui Hristos. Purtîndu-le
pe acestea întru răbdare multă, urmăm lui Hristos în
patimile Sale şi slăvim prin ele pe Tatăl nostru şi Dum
nezeu, ca fii ai Lui prin har şi ca împreună-moştenitori
cu Hristos *•».
82.	Sufletul care nu s-a izbăvit cu desăvîrşire şi cu
bună simţire de alipirea şi de împătimirea de cele vă
zute nu poate purta fără întristare pricinile de întris
tare204 şi uneltirile venite lui de la draci şi de la oa
meni. Ci fiind legat prin împătimire de lucrurile ome-
83.	Cap.  100,  Filocalia  gread.  Oricît de mari  ar  fi lucrurile  şi
lumea, ele sînt numai obiecte ale omului, dăruite lui de Dumnezeu, ca
semn al iubirii Lui. Ba Dumnezeu îi dă omului daruri şi mai maxi decît
lumea:  se dă pe Sine Însuşi ca cel mai bun prieten. Aceasta  e slava
cu care cinsteşte Dumnezeu pe om.
84.	Fiul a slăvit pe Tatăl ca om într-un chip exemplar pentru noi.
De aceea s-a făcut om. L-a slăvit renunţînd la Sine şi predîndu-se Tats-
lui desăvîrşit prin pătimiri şi prin moarte.
85.	Dacă noi slăvim pe Tatăl, cum L-a slăvit Fiul ca om, şi Tatăl
ne slăveşte pe noi cum îl slăveşte pe Hristos ca pe Piui Său cel veşnic,
făcut om.
86.	Cap. 101, Filocalia greacă.
87.	Acesta e lucrul esenţial: să porţi fără întristare cele ce ţi se
pricinuiesc cu scopul ca să te întristeze şi să te facă prin aceasta să
81.	
SFIKTUL SIMEON NOUL  TEOLOG,  CELE 225   DE  CAPETE	89
neşti e muşcat de pagubele de bani şi se supără de pierderile unor lucruri şi-1 dor cumplit durerile venite în trupul său205.
83.	Dacă şi-a dezlegat cineva sufletul de dorirea şi
de poftele lucrurilor supuse simţurilor şi 1-a legat de
Dumnezeu, nu numai că va dispreţui banul şi lucrurile
din jurul lui şi, păgubit de ele, se va arăta fără întris
tare, ca faţă de nişte lucruri străine, ci şi durerile venite
asupra trupului său le va răbda cu bucurie şi cu mul
ţumirea cuvenită. Căci el vede pururea, ca dumneze
iescul apostol, că «omul din afară se strică, iar cel din
lăuntru se înnoieşte zi de zi» (1 Cor. IV, 10). Altfel nu se
pot purta cu bucurie necazurile cele după voia lui Dum
nezeu. Căci e de trebuinţă, în acestea, de cunoştinţă de-
săvîrşită şi de înţelepciune duhovnicească. Iar cel lipsit
de acestea umblă în întunericul deznădejdii şi al neşti-
inţei, neputînd să vadă cîtuşi de puţin lumina răbdării
şi a mîngîierii206.
84.	Tot cel ce se socoteşte învăţat în ştiinţa mate
maticii nu se va învrednici vreodată să privească şi să
cunoască tainele lui Dumnezeu, pînă ce nu va voi mai
întîi să se smerească şi să se facă nebun (1 Cor. I, 20),
lepădînd, odată cu părerea de sine, şi cunoştinţa pe care
a adunat-o207. Căci cel ce face aceasta şi urmează, cu
credinţă  neîndoielnică,  înţelepţilor  în   cele  dumneze
ieşti, şi e povăţuit de aceştia, va intra împreună cu ei în
cetatea Dumnezeului celui viu. Şi călăuzit şi luminat de
Duhul dumnezeiesc, vede şi învaţă cele ce nici unul din-
păcătuieşti, dovedind că eşti legat de lumea aceasta şi nu ai încredere
desăvîrşită în Dumnezeu.	205. Cap. 102, Filocalia greacă.
206.	Cap. 103, Filocalia greacă. In răbdare şi mîngîiere e o lumină,
e vederea celor mai presus de viaţa aceasta. Numai aceasta dă putere
de răbdare şi aduce mîngîiere.
207.	Propriu-zis  nu  se  poate  pierde  şi nu  trebuie  pierdută,  ci  cel
ce o are trebuie să se socotească ca şi cînd n-ar avea-o. Să nu se mîn-
drească cu ea.
206.	
90	FILOCAUA
tre ceilalţi oameni nu le-a văzut şi nu le poate vedea şi afla vreodată. Atunci ajunge să fie învăţat de Dumnezeu 208.
85.	Ucenicii oamenilor îi socotesc nebuni pe cei în
văţaţi de Dumnezeu. Căci aceştia, fiind afară de lu
mina dumnezeiască şi neputînd vedea minunile din ea,
pe cei ce sălăşluiesc în lumină şi văd şi învaţă cele din
ea îi socotesc rătăciţi, cîtă vreme ei înşişi sînt departe
şi nepărtaşi de bunătăţile tainice ale lui Dumnezeu209.
86.	Cei ce sînt plini de harul lui Dumnezeu şi desă-
vîrşiţi întru cunoştinţa şi înţelepciunea de sus   numai
de ea vor să se apropie şi să vadă pe cei din lume,
ca să le pricinuiască vreo răsplătire prin aducere amin
te de poruncile lui Dumnezeu şi prin facerea de bine,
socotind că poate vor auzi, vor înţelege şi se vor îndu
pleca209". Fiindcă cei ce nu sînt purtaţi de Duhul lui
Dumnezeu (Rom. VIII, 14) umblă întru întuneric şi nu
cunosc nici unde merg (Ioan XII, 35), nici în ce porunci
se poticnesc. Poate, ridicîndu-se din închipuirea de sine
care îi stăpîneşte, vor primi învăţătura adevărată a Du
hului Sfînt. Şi auzind fără ştirbire şi nestrîmbată voia
lui Dumnezeu, se vor pocăi şi, împlinind-o, vor primi
vreun dar duhovnicesc. Iar dacă nu pot să li se facă
acelora pricinuitori ai vreunui astfel de folos, plîngînd
învîrtoşarea inimii lor, se întorc la chiliile proprii, ru-
gîndu-se zi şi noapte pentru ei210. Căci pentru altceva
nu ar fi în stare să se întristeze niciodată cei ce sînt ne-
87.	Cap. 104, Filocalia greacă. In Dumnezeu sînt şi cele învăţate
de el într-o armonie cu toate cele neştiute. Căci El e mai presus de toate.
Iar în lumina Lui se înţeleg mai bine şi cele necunoscute încă.
88.	Cap. 105, Filocalia greacă. Textul grec e mai dezvoltat.
209 b. Deci ei nu trebuie să se ţină cu totul în afară de legătura cu ceilalţi oameni. Iar acestora nu li se cere să uite ştiinţa lor, ci să cunoască pe Dumnezeu şi să încadreze ştiinţa lor parţială în lumina totală a lui Dumnezeu, în care sînt toate.
210.	Iubirea lor va fi continuu lucrătoare şi pentru aceşti oameni,
deci pentru toţi.

SFINTUL SIMEOS NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	91
încetat împreună cu Dumnezeu, şi sînt mai mult decît plini de tot binele2U.
87.	Sînt şi acum oameni nepătimitori, sfinţi şi plini
de lumina dumnezeiască, ce petrec în mijlocul nostru şi
şi-au omorît aşa de mult mădularele lor de pe pămînt
(Colos. III, 5), dinspre toată necurăţia şi pofta pătimaşă,
încît nu numai că nu cugetă sau nu pornesc să facă de
la ei vreun rău, dar nici îndemnaţi de alţii nu rabdă
vreo schimbare a stării de nepătimire pe care au dobîn-
dit-o212. I-ar şti pe aceştia, dacă ar cunoaşte cuvintele
dumnezeieşti citite şi cîntate de ei, cei ce se fălesc cu
nepăsarea faţă de acestea şi nu cred celor ce învaţă
întru înţelepciunea Duhului, despre lucrurile dumneze
ieşti. Căci, dacă s-ar afla în cunoştinţa desăvârşită a Sfin
tei Scripturi, ar crede în bunătăţile grăite şi dăruite
nouă de Dumnezeu. Dar nefiind părtaşi ai acestor bu
nătăţi, din închipuirea de sine şi din nepăsare, îi cleve
tesc, fără să creadă, pe cei ce s-au împărtăşit şi învaţă
despre ele213.
88.	Care este scopul iconomiei. întrupării lui Dum-
nezeu-Cuvîntul, vestit în toată dumnezeiasca Scriptură
şi citit de noi, dar nepătruns ? Nu e decît acela ca, îm-
părtăşindu-se de ale noastre, să ne facă pe noi părtaşi
de ale Sale. Căci Fiul lui Dumnezeu de aceea s-a făcut
Fiu al omului, ca să ne facă pe noi oamenii fii ai lui
Dumnezeu, ridicînd după har neamul nostru la ceea ce
este El după fire, născîndu-ne de sus în Duhul Sfînt şi
introducîndu-ne îndată în împărăţia cerurilor ; mai bi
ne zis, dăruindu-se să o avem pe aceasta înlăuntrul nos
tru (Luca XVII, 21)214, ca să nu avem numai nădejdea
89.	Cap. 107, Filocalia greacă. Aceasta e singura întristare a celor
ce se află în fericirea fără lipsuri a petrecerii dumnezeieşti. Nici acolo
ei nu uită de fraţii lor  care-şi primejduiesc viaţa veşnică.
90.	Aceştia sînt oameni cu neputinţă de influenţat în rău.
91.	Cap. 106, Filocalia greacă.
92.	Fiul  lui  Dumnezeu,  fiind  în  acelaşi   timp  Fiul  Omului,   unin-
du-se cu noi, ne face şi pe noi fii ai lui Dumnezeu după har.  Sălăş-
luindu-se prin aceasta în lăuntrul nostru cu Duhul Său Preasfînt, pe Care
87.	
92	FIL0CAL1A
de a intra în ea, ci avînd-o încă de acum, să strigăm : «Viaţa noastră e ascunsă cu Hristos în Dumnezeu» (Colos. III, 3) 21\
89.	Botezul nu ia de la noi libertatea voinţei şi
puterea de a ne hotărî prin noi înşine, ci abia el ne dă
ruieşte libertatea, ca să nu mai fim stăpîniţi silnic şi
fără să vrem, de diavolul. De aceea, după Botez, atîrnă
de noi, fie să stăruim de bună voie în poruncile lui
Hristos, Stăpînul nostru, în Care ne-am botezat, şi să
umblăm pe calea celor poruncite de El, fie să ne aba
tem de la această cale dreaptă, întorcîndu-ne prin fap
tele rele la protivnicul şi vrăjmaşul nostru, diavolul216.
90.	Cei ce se supun după Sfîntul Botez, voii celui
rău, şi împlinesc cele voite de el, se înstrăinează de
sfîntul sîn al Botezului, după cuvîntul lui David (Ps.
LVII, 4). Căci nu ne schimbăm, nici nu ne mutăm din
firea în care am fost zidiţi, ci fiind zidiţi buni de Dum
nezeu (căci Dumnezeu nu a făcut răul), şi rămînînd ne
schimbaţi prin firea şi prin natura în care am fost zi
diţi, cele ce le alegem şi le voim prin socotinţa de bună
voie, pe acelea le şi facem, fie bune, fie rele. Căci pre
cum cuţitul nu-şi schimbă firea sa, fie că e folosit de
cineva spre rău, fie spre bine, ci rămîne fier, aşa şi
omul lucrează şi face, precum s-a zis, cele ce le vrea,
dar nu iese din firea sa21T.
91.	Nu ne mîntuim miluind pe unul, dar ne trimite
în foc dispreţuirea unuia. Căci cuvintele : «am flămîn-
zit şi am însetat» (Matei XXV, 35), nu s-au spus pentru
o singură dată, nici pentru o singură zi, ci pentru în-
L-a primit şi ca om, aduce în noi împărăţia cerurilor, care e acolo unde e Duhul Sfînt.
215.	Cap. 108, Filocalia greacă. Mîntuirea constă în unirea cu Dum
nezeu în Hristos, nu în vreo justificare juridică.
216.	Cap.  109, Filocalia  greacă. Botezul ne dăruieşte  sau  ne  pune
în lucrare din nou libertatea, pentru că Hristos cu libertatea Lui faţă de
păcat se sălăşluieşte în noi.
217.	Cap.   110,  Filocalia  greacă.  Sfîntul  Simeon   nu   admite   nici   o
alterare a firii omeneşti prin păcat.
215.	
SFINTUL S1MEON NOUL  TEOLOG,   CELE 225  DE CAPETE	93
treaga viaţă. Domnul şi Dumnezeul nostru a mărturisit că primeşte să fie hrănit, adăpat şi îmbrăcat şi celelalte, nu o dată, ci totdeauna şi în toţi, de către slugile Sale218.
92.	Cum l-ar putea închide unii pe Cel ce se îm
parte neîmpărţit şi Care este în acelaşi timp Dumnezeu
întreg în fiecare dintre cei săraci ? Presupune deci că
sînt o sută de săraci ca un singur Hristos. Căci nu s-a
împărţit nicidecum Hristos (1 Cor. I, 13). Deci cel ce a
dat la 99 cîte un obol, iar pe unul 1-a înjurat, sau 1-a
lovit, sau 1-a depărtat cu mîna goală, cui a făcut oare
aceasta, dacă nu Celui ce a zis şi zice pururea şi va
zice :   «Intrucît   aţi  făcut  unuia  din   aceşti preamici,
Mie Mi-aţi făcut» (Matei XXV, 40)219.
93.	Cel ce a dat milostenie la o sută, dar putea să
dea şi altora, şi putea să adape şi să hrănească încă pe
mulţi care l-au rugat şi au strigat către el, însă i-a ne
socotit, va fi judecat de către Hristos, ca unul ce nu L-a
hrănit pe El însuşi ; fiindcă cel hrănit de noi, în fiecare
dintre cei mici, este şi în aceia în toţi22*.
94.	Cel ce dă astăzi tuturor toate cele spre trebu
inţa trupului, dar mîine, putînd face aceasta, va neso
coti pe niscai fraţi, şi-i va lăsa să piară de foame, de
218.	Cap.  111, Filocalia greacă. Se  cere  o  stăruinţă  continuă  în  a
face binele. Căci numai aşa ne zidim casa  duhovnicească. Cu  o  singură
piatră nu  facem casa,  dar cu  o singură piatră,  dacă lipseşte,  o putem
strica, dacă nu o punem îndată la loc. In planul duhovnicesc acest lucru
îl facem prin pocăinţă. Iubirea nu se întreţine prin fapte discontinui,  ci
prin fapte continui.
Hristos e în toţi fără excepţie. Deci pe toţi trebuie să-i iubim şi preţuim ca să devină sinea noastră un întreg în iubire. Dispreţuirea unuia e o rană în sufletul nostru şi o singură rană duce la moarte.
219.	Iubirea   se  cere   arătată   în  mod   continuu   nu   numai   faţă   de
unul, ci faţă de toţi. Căci în toţi este Hristos. A excepta pe unul de la
iubire, înseamnă pe de o parte  a iubi, pe de altă parte  a nu iubi pe
Acelaşi Hristos ;  înseamnă a-L iubi pe El îmbrăcat într-un fel şi a nu-L
iubi,  arătîndu-se îndată după aceea  îmbrăcat alt fel. Neiubirea faţă de
una din înfăţişările Sale zădărniceşte iubirea faţă de altă înfăţişare a Sa.
O iubire practicată continuu faţă de toţi, ca faţă de Acelaşi Hristos, e o
iubire care-i preţuieşte în acelaşi timp pe toţi ca pe Acelaşi Hristos. A
vedea în toţi pe Hristos, e cea mai mare forţă pentru solidaritatea umană.
220.	Cap. 112, Filocalia greacă.
219.	
94	TILOCAUA
sete şi de frig, L-a lăsat să moară şi L-a dispreţuit pe Acela care a zis : «întrucît aţi făcut unuia din aceşti preamici, Mie aţi făcut»221.
95.	Din acestea se poate cunoaşte un lucru : cum
îşi însuşeşte Domnul toate ale săracilor şi fraţilor noştri,
zicînd celor drepţi : «Mie Mi-aţi făcut», iar celor de-a
stînga : -«Mie nu Mi-aţi făcut». El nu vede numai pe
cei miluiţi de noi, nici numai pe cei nedreptăţiţi sau
asupriţi, sau supuşi la mii de alte rele, ci şi pe cei tre
cuţi cu  vederea.  Căci şi aceasta ajunge spre  osînda
noastră. Căci nu pe aceia, ci pe El îl trecem cu vederea,
pe Iisus Hristos, Care şi-a făcut toate ale Sale ale acelora.
96.	El a primit să ia asupra Sa faţa fiecărui om
lipsit şi să se unească pe Sine cu fiecare, ca nici unul
dintre cei ce cred în El să nu se înalţe împotriva frate
lui, ci fiecare, văzînd pe fratele şi pe aproapele său, ca
pe Dumnezeul său, să se socotească pe sine atotpreamic
faţă de frate, ca faţă de Făcătorul său ; şi să-1 primească
şi să-1 cinstească întocmai ca pe Acela, şi să-şi deşerte
toate averile spre slujirea lui, precum şi Hristos şi-a
vărsat sîngele Său pentru mîntuirea noastră222.
97.	Cel ce a primit porunca, să-1 aibe pe aproapele
ca pe sine însuşi, e dator, desigur, să-1 aibă aşa nu nu
mai într-o zi, ci toată viaţa. Şi cel căruia i s-a poruncit
să   dea  fiecăruia   care  cere,   i  se  porunceşte  aceasta
pentru toată viaţa sa. Şi cel ce vrea ca alţii să-i facă lui
lucrurile bune pe care le voieşte, acestea i se cer şi lui
să le facă altora223.
98.	Cel ce-1 are deci pe aproapele ca pe sine însuşi
nu rabdă să aibă nimic mai mult ca aproapele. Iar dacă
99.	Cap. 113. Filocalia greacă.
100.	Cap.  114, Filocalia greacă. Trebuie  să  socotim pe fiecare ca
pe Hristos Dumnezeu, pentru că Fiul lui Dumnezeu, făcîndu-se ipostas al
firii noastre,  s-a făcut ipostasul fundamental  al tuturor oamenilor. Prin
faţa fiecăruia licăreşte faţa Aceluiaşi Hristos;  prin apelul adresat nouă
de fiecare ne adresează apelul său Acelaşi Hristos.
101.	Cap. 115, Filocalia greacă.
95.	
ai'INTUL S1ME0N NOUL TEOLOG,  CELE 225 DE CAPETE	95
are şi nu dă cu inimă largă pînă ce se face şi el sărac şi asemenea cu aproapele, nu e împlinitor al poruncii Stăpânului ; la fel nu e nici cel ce, vrînd să dea tuturor celor ce cer, va respinge pe cineva din cei ce cer, pînă mai are un obol, sau o bucată de pîine224 ; nici cel ce nu face aproapelui cîte vrea ca altul să i le facă lui (Matei VII, 12). De asemenea, cel ce a hrănit, a adăpat, a îmbrăcat şi a făcut toate celelalte fiecărui sărac şi fiecărui frate preamic, dar a nesocotit pe unul singur şi 1-a trecut cu vederea, se va socoti şi el ca cel ce 1-a trecut cu vederea pe Hristos-Dumnezeu cînd f lămînzea şi înseta225.
99.	Poate acestea vor părea tuturor greu de purtat.
De aceea vor socoti întemeiat să zică întru ei : dar cine
ie poate face acestea toate, ca să ajute şi să hrănească
pe toţi şi să nu treacă cu vederea nicidecum pe vreunul
dintre ei ? Dar să asculte pe Pavel, care strigă lămurit :
«Dragostea lui Dumnezeu ne strînge pe noi, care jude
căm aceasta ; că dacă unul a murit pentru toţi, aşadar
toţi au murit* (2 Cor. V, 14)226.
100.	Precum poruncile cuprinzătoare au în ele pe
toate celelalte mai restrînse, aşa şi virtuţile cuprinză
toare îmbrăţişează în ele pe cele retetrînse. Căci cel ce
a vîndut averile sale şi le-a împărţit săracilor şi s-a fă
cut dintr-odată sărac a împlinit deodată printr-una toa
te poruncile restrînse. Fiindcă nu mai are trebuinţă să
dea celui ce cere, sau să întoarcă faţa de la cel ce vrea
să se împrumute de la el (Matei V, 42)227. La fel şi cel
ce se roagă neîncetat ; a cuprins toate în aceasta, şi nu
224. Jertfa adevărată e cea în care cineva se dăruieşte total. Tre
buie trăită aceeaşi predare totală în dăruirea tuturor bunurilor proprii,
pe care a trăit-o Hristos în vărsarea sîngelui Său, în dăruirea totală a
vieţii Sale.	225. Cap. 116, Filocalia greacă.
226.	Cap. 117, Filocalia greacă. In Hristos toţi putem muri duhov-
niceşte nouă înşine, jertfindu-ne total altora.
227.	Cel ce dă tot ce are dintr-odată   a împlinit printr-o singură
faptă cerinţa iubirii şi a jertfei totale şi a înfăptuit în sine starea ei, pe
care   alţii   nu   o   înfăptuiesc   niciodată   prin   faptele   lor   de   milostenie
măruntă.
226.	
96	flLOCAUA
mai trebuie să laude de şapte ori în zi pe Domnul (Ps. CXVIII, 64), sau seara, dimineaţa şi la amiază, ca unul ce împlineşte toate rugăciunile şi cîntările, cîte trebuie să le facem după rînduială la vremea şi ceasurile hotă-rîte. Asemenea şi cel ce a dobîndit în sine, în chip conştient, pe Dumnezeu cel ce dă cunoştinţă oamenilor (Ps. XCIII, 10), a străbătut toată Sfînta Scriptură şi a cules tot folosul din citire şi nu va mai avea trebuinţă de citirea cărţilor ei. Căci cum ar mai avea o astfel de trebuinţă, cel ce L-a dobîndit ca împreună-grăitor228 pe Cel care a insuflat dumnezeieştile Scripturi celor ce le-au scris şi a fost învăţat de Acela tainele de negrăit ale celor ascunse ? Acesta va fi el însuşi altora o carte insuflată de Dumnezeu, purtînd scrise în el, de degetul lui Dumnezeu, taine noi şi vechi (Matei XIII, 52), ca unul ce a împlinit toate şi s-a odihnit în Dumnezeu de toate lucrurile sale, ajuns la desăvîrşirea originară229.
228.	Cel ce-L are pe Hristos împreună-grăitor se află cu El însuşi
într-un dialog direct. Ca atare, a depăşit cuvintele Scripturii,  aflîndu-se
în relaţie nemijlocită cu Subiectul  şi cu  Izvorul  lor  infinit  mai  bogat
decît toate cuvintele pe care le rosteşte,  sau care  au fost scrise prin
inspiraţia de la El.
229.	Cap. 118, Filocalia greacă. E nu atît desăvîrşirea de la început,
ci cea pe care o are în gîndirea lui Dumnezeu, care stă la originea lui.
228.