███

SF. IERARH VASILE CEL MARE

Ing. Ioan PAPUC

CAPADOCHIA

Pe urmele Ortodoxiei – adevărata credinţă

Cu binecuvântarea I.P.S. PIMEN,

Arhiepiscopul Sucevei şi Rădăuţilor

Ediţie revizuită

Tehnoredactare computerizată: Ing. Vasile TĂNASE

SUCEAVA – 2012

Cuvânt înainte

Sfântul Sinod al Bisericii Ortodoxe Române a proclamat anul 2009, ca fiind „Anul comemorativ – omagial al Sf. Vasile cel Mare, Arhiepiscopul Cezareii, Capadochiei şi al celorlalţi Sfinţi capadochieni”.

La începutul fiecărui An Nou, Biserica Ortodoxă Română prăznuieşte pe Sf. Vasile cel Mare, frate al Sf. Grigorie de Nyssa şi al Sf. Grigorie de Nazianz. Acest mare ierarh este un adevărat stâlp al dreptei credinţe, numit de Sf. Grigorie Teologul, „Împăratul cuvintelor duhovniceşti”, „Ochiul Bisericii”, „Gura de foc a Duhului Sfânt”.

Toţi aceşti Sfinţi capadochieni au trăit în „secolul de aur” al Bisericii, perioadă în care ei au mărturisit în lume dreapta credinţă, au explicat dogmele Bisericii, au îmbogăţit Sfintele Slujbe, au vindecat şi alinat multe boli şi suferinţe trupeşti şi sufleteşti ale oamenilor, au lăsat Bisericii, pe lângă viaţa lor sfântă, zeci de cărţi teologice, care formează un adevărat tezaur al lumii creştine.

Despre viaţa şi locul în care au trăit aceşti Sf. capadochieni vorbeşte şi domnul Ing. Ioan Papuc, autorul lucrării „Capadochia. Pe urmele Ortodoxiei – adevărata credinţă”. Cititorul are astfel posibilitatea să afle şi să înţeleagă mai bine cine au fost aceşti trei Sfinţi şi frumuseţile acestor locuri ce au odrăslit pe aceşti trei mari luminători pe bolta Creştinismului.

Prin felul în care prezintă locurile şi vestigiile din acest ţinut plin de încărcătură spirituală, autorul te îndeamnă să ajungi să le vizitezi pentru a trăi clipe unice de înălţare sufletească.

Binecuvântăm, cu părintească dragoste, osteneala domnului Ing. Ioan Papuc pentru întocmirea acestei lucrări.

† PIMEN

ARHIEPISCOPUL SUCEVEI ŞI RĂDĂUŢILOR

GENERALITĂŢI

Capadochia (Cappadocia) este renumită pentru peisajul ei selenar, sinistru, pentru uimitoarele oraşe subterane şi bisericile de piatră spectaculoase având pereţi decoraţi cu fresce bizantine.

SCURTĂ PRIVIRE GEOGRAFICĂ A CAPADOCHIEI

Capadochia se află pe teritoriul Turciei, în Podişul Anatoliei (cu altitudinea medie de 900 m), între Oraşele Kayseri şi Aksaray, fiind delimitată de: muntele vulcanic Erciyes (3916 m), la est; Munţii vulcanici Hasan (3268 m) şi Melendiz (2963 m), la sud; Lacul Tuz (900 m), la vest şi Râul Kizilirmak, la nord.

Capadochia este una dintre zonele unice din lume în ceea ce priveşte aspectul morfologic al scoarţei terestre. Regiunea reprezintă o succesiune de formaţiuni ciudate, cu decoruri diferite, uneori feerice, lunare. Mâna lentă, dar implacabilă a eroziunii a modelat aceste minuni în decursul a mii de ani; mai târziu a intervenit omul şi a exploatat formaţiunile şi calităţile geologice ale terenurilor pentru a realiza alte monumente unice şi sugestive.

Istoria acestui decor a început acum 60 milioane de ani când sub forţa unei încreţiri tectonice a scoarţei terestre s-a înălţat Lanţul muntos Taurus (Torus, 3756 m). În toată regiunea mişcările pământului au fost însoţite de erupţii vulcanice, lava întinzându-se pe sute de mile, din craterele vulcanilor bătrâni nerămânând decât câteva urme ce sunt însă pe măsură: Munţii Erciyes (3916 m), Hasan (3268 m) şi Melendiz (2963 m). Acestor vulcani li se mai atribuie o

activitate potenţială, deşi n-au fost înregistrate erupţii de la sfârşitul preistoriei.

Documentele artistice (preistorice sau din epoca romană) parcă înregistrează erupţii în urma cărora a supravieţuit doar o amintire legendară…

Ca orice activitate vulcanică cea care a însoţit formarea lanţului muntos Taurus a provocat o dispersie enormă de cenuşă, piatră şi lavă formând tuful vulcanic. Depuse pe teren în această ordine, de la bază în sus, aceste materiale au fost cimentate de sedimente geologice din erele succesive şi au format un platou calcaros. Dar procesele de eroziune datorate acţiunii vânturilor, gheţurilor şi apelor au sfâşiat scoarţa superficială şi au provocat crăpături adânci şi brazde profunde de pământ, luând forme diverse şi surprinzătoare ce reprezintă azi minuni ale naturii.

Varietatea stâncilor de tuf şi bazalt cu un grad de duritate diferit a fost cauza diversificărilor rezultate din eroziune: în tufurile tandre expuse direct în scoarţă se deschid crăpături adânci unde vântul poate modela forme diferite cu denivelări sensibile: în bazaltul de culoare închisă apele au produs fisuri accentuate de îngheţ până au săpat crăpături verticale ce traversează bazaltul de pe straturile superioare şi tuful de la suprafaţă. Activitatea progresivă a apelor şi vânturilor au transformat puţin câte puţin platoul de roci într-un morman de ace, unul lângă altul, convertind plăcile cele mai rezistente; de-a lungul secolelor acele s-au detaşat (unele au dispărut) şi au luat aspectul unor conuri, aspect ce îl au încă (exemplu, „Căminele zânelor” din Valea Zelve). Uneori eroziunea a distrus bazaltul în totalitate reducând tufurile la o serie de suprafeţe înclinate dispuse dispariţiei.

Prezenţa marelui Râu Kizilirmak (cel mai lung din Turcia, 1355 km) în această regiune este legată de afluenţii săi, râuri formate în parte din topirea zăpezilor de pe munţii vulcanici. Cursurile acestor râuri, momentan cu debite mici, au fost foarte importante în Antichitate. Acţiunea lor pe teren reprezintă originea unui spectacol unic – al fisurilor profunde şi neprevăzute ale platoului din Anatolia, ca în „Valea Albului de nea” şi în minunata Vale Ihlara, grădină veritabilă bogată în ape, într-o zonă aridă.

Deşi praful alb de pe stânci seamănă cu nisipul, el este de fapt moale şi mult mai fertil decât solul stepelor din Anatolia Centrală înconjurătoare. În el cresc cu uşurinţă copaci, viţă de vie şi legume, atrăgând o populaţie densă de fermieri încă din vremurile străvechi. Primii oameni din aceste locuri au descoperit rapid că „piatra” văilor stâncoase este la fel de magică, precum pare. Pentru că este moale până ajunge în contact cu aerul, constituie un mediu perfect pentru a sculpta clădiri întregi. Generaţii de oameni ai locului au sculptat nenumărate uşi şi camere în piatră. Unele erau case pentru fermieri, altele au devenit porumbare, grajduri ş. a. Unele poate au fost comandamente al armatei bizantine, iar multe au fost folosite drept capele, chilii şi trapeze pentru Călugări şi Pustnici. Oamenii mai trăiesc şi azi în locuinţe de piatră perfect izolate, fiind răcoroase vara şi protejate de frig iarna.

Clima dominantă în Capadochia este cea de stepă: verile sunt fierbinţi şi iernile reci, iar solul este arid şi secetos.

Acest ţinut este de neînţeles şi incredibil pentru cei care nu l-au văzut şi de neuitat pentru cei care l-au văzut!

SCURTĂ PRIVIRE ISTORICĂ A CAPADOCHIEI

Dintotdeauna aceste formaţiuni geologice ciudate au impresionat oamenii care le-au populat cu mituri şi legende alegându-le şi ca loc de trai.

Aici s-au instalat populaţii încă din perioada neoliticului. În mileniile VIII – VII î. Hr.

ele au locuit la Hacilar şi Katalhöyük (în apropiere de Kayseri) unde au fost găsite picturile

cele mai vechi din regiune, unele dintre ele reprezentând Vulcanul Erciyes. În perioada trecerii de la epoca cuprului (mil. VI î. Hr.) la epoca bronzului (mil. II î. Hr.) regiunea a luat un aspect etnic şi cultural particular până la formarea Civilizaţiei Hatti (mil. III î. Hr.). Capitala regatului era Kanech (conform arhivei asiriene, cu scriere cuneiformă), localitate situată în apropiere de Kayseri numită în zilele noastre Kültepe. Civilizaţia Hatti a traversat o fază de transformare în jurul anului 1900 î. Hr. o dată cu sosirea Populaţiei Nesa în regiune. Din fuziunea acestor două populaţii a luat fiinţă Naţiunea Hitiţilor care timp de şapte secole şi-au răspândit influenţa în tot Orientul Mijlociu. Dinastiile regale hitite au fost la capul unui veritabil imperiu ce a luptat împotriva Regatului Noului Babilon şi a Statului Mitanni (din nord-estul Mesopotamiei) pentru a reuni frontierele Egiptului faraonilor.

După declinul hitiţilor (sec. XIII î. Hr.) sub presiunea invaziilor noilor popoare Capadochia a devenit un Regat federal (Tabal). Împărţit apoi între lidieni (în sud) şi mezi (în nord) ea a fost transformată în Satrapie persană la mijlocul sec. VI î. Hr. În anii 404 şi 362 î. Hr. locuitorii s-au ridicat zadarnic împotriva Imperiului Persan, ulterior atacat de Alexandru cel Mare (336 – 323 î. Hr.). El a reprimat o revoltă a acestei regiuni în anul 332 î. Hr., dar după moartea sa (323 î. Hr.), urmare a luptei dintre diadohi (generalii macedoneni), Ariarh I a pus bazele Regatului Capadochiei ce a durat până la sfârşitul sec. II î. Hr.

În sfârşit Roma pleacă spre Anatolia şi anexează definitiv regiunea în anul 66 î. Hr. Aici a fost înfiinţată o provincie ce-a avut o mare importanţă în controlul frontierelor şi în luptele politice interne din Imperiul Roman. Descoperirile arheologice au pus în evidenţă importanţa atribuită prezenţei militare în această regiune (exemplu, citadelele regiunii). N-a fost posibilă oprirea presiunii sasanizilor, nici cea a goţilor ce a urmat în sec. III d. Hr. Anexarea la Imperiul Roman de Răsărit (396) a favorizat creştinizarea totală a regiunii.

În ciuda presiunii arabilor (sec. VIII) populaţiile locale au rămas fidele creştinismului şi mereu în legătură directă cu Autoritatea centrală a Bizanţului de la

Constantinopol.

Comunităţile religioase de aici au avut o activitate spirituală foarte intensă alimentată de sursele unei ascensiuni de înalt nivel. Grupurile religioase mişunau în căutarea locurilor retrase şi izolate din Capadochia unde au profitat de formaţiunile geologice tipice ale regiunii creându-şi mănăstiri, biserici şi chilii. Primele biserici rupestre au fost sculptate în stânci chiar de către călugări, precum Sf. Simeon Stilitul, după care au urmat alte construcţii mai frumoase şi mai desăvârşite mai ales după sfârşitul luptelor iconoclaste. De fapt acestea din urmă voiau să elimine excesele din cultul Sf. Imagini şi lupta lor a provocat o întoarcere la o spiritualitate mai rafinată ce a persistat peste termenii puşi pentru distrugerea imaginilor. Ansamblele din Zona Göreme de exemplu sunt o manifestare tangibilă a acestei spiritualităţi plină de atracţie unde domină devotamentul faţă de Hristos şi de Sfinţi, exemple vii pentru credincioşi şi model de viaţă. Inserţia edificiilor complexe din interiorul stâncilor abrupte s-a dovedit a fi dificilă, dar constructorii au reuşit să realizeze monumente a căror arhitectură este de o eleganţă fără seamăn. Ei s-au inspirat din bisericile ridicate în oraşele bizantine transferându-le structurile şi orientarea lor spre valoarea spirituală. Şi pictorii au fost foarte abili: în interiorul capelelor obscure au ornamentat pereţii cu fresce reprezentând mai ales episoade din viaţa Lui Hristos. Aceşti artişti n-au lucrat numai în Capadochia, ei au efectuat o peregrinare artistică prin tot Orientul Mijlociu. Ei au acoperit cu culori vii şi cu nenumărate chipuri de sfinţi bolţile edificiilor religioase creându-şi un stil propriu redus la esenţial ce are o valoare simbolică foarte sugestivă. Influenţa mozaicurilor, a aceleiaşi epoci aflate în bisericile capitalelor din Orient şi Occident, a fost temperată de exigenţele spirituale ale călugărilor locali înclinaţi spre metafizică.

Totodată turcii selgiuicizi şi mai ales cei mai mari dintre ei (de exemplu, Alaeddin, Keykubat) au acoperit Capadochia cu moschei minunate şi cu caravanseraiuri pentru a proteja reţeaua caravanelor. Supremaţia lor instaurată în sec. XI a fost la originea unei creşteri economice datorită exploatării rutelor comerciale şi artistice interioare, precum le arată numeroasele monumente frumoase la a căror artă musulmană n-a încetat să se refere omenirea. Frumoasa toleranţă de libertate religioasă acordată de selgiuicizi numeroaselor comunităţi creştine este simbolizată în Biserica „Sf. Gheorghe” unde într-o frescă poate fi văzut Sultanul Mesut II, alături de Episcopul locului, Thamur. Puterea selgiuicizilor a luat sfârşit în ultimul an al sec. XIII sub presiunea karamangullarilor şi după Regenţa Eretna Bey (1352) aceştia devin puţin câte puţin cei mai puternici.

După mai mult de un secol în cursul căruia Eretna ogullari şi karamangullarii au înălţat monumente importante şi au restaurat fortăreţe, Imperiul Otoman a reuşit să supună în mod progresiv toată regiunea. Aceasta a cunoscut în sfârşit o lungă perioadă de pace având în vedere poziţia sa protejată din interiorul imperiului, dar nici arta, nici economia n-au evoluat. Imperiul Otoman a durat din sec. XV până-n sec. XX fiind răsturnat în urma luptelor interne ce-au dus la formarea Republicii (1923) dând naştere noului Stat turc.

Regiunea Capadochia este menţionată pentru prima dată pe un monument cu inscripţie în 3 limbi al Regelui Persiei, Darius I cel Mare (522 – 486 î. Hr.), sub numele de „Katpatuka” („Pământul frumoşilor cai”). Azi este cunoscută mai mult pentru măgarii săi – mijlocul de transport al fermierilor locali, decât pentru armăsarii săi magnifici.

LĂCAŞURI DE CULT RUPESTRE, ORAŞE SUBTERANE ŞI CARAVANSERAIURI

Bisericile rupestre din Capadochia au fost descoperite aproape întâmplător de un învăţat francez iezuit, Père Guillaume de Jerphanion, în timpul unei călătorii călare de-a lungul Anatoliei în vara anului 1907. Iată ce scria el: „Ochii noştri erau uluiţi. Îmi amintesc acele văi în lumina strălucitoare în timp ce alergam prin cel mai fantastic dintre peisaje”.

Chiar acum când văile din jurul Oraşului Ürgüp sunt relativ uşor de găsit, Capadochia pare pentru călătorul care soseşte aici o lume pierdută. A fost nevoie de sec. XX şi poate de inventarea fotografiei pentru a face oamenii să aprecieze această regiune extraordinară.

La începutul Creştinismului coloniile pioase care fugeau de incursiunile arabe şi apoi cele turceşti au săpat în acest tuf vulcanic pentru a se ascunde de invadatori construind locuinţe, mănăstiri, biserici şi capele, ornându-le cu fresce reprezentând scene creştine. Multe dintre acestea au fost folosite în diferite vremuri de creştinii din Kayseri, precum şi de oamenii din toată Capadochia.

Frescele cu care sunt ornate bisericile rupestre sunt aplicate în mod natural pe suprafeţe reci. Însuşi cuvântul „frescă” derivă de la cuvântul italian „ a fresco” = rece. O frescă este compusă în principal dintr-o mixtură de argilă, nisip, fire de bumbac şi paie. Această mixtură colorată se aplică pe suprafaţa peretelui umezit ce o absoarbe pe măsură ce se usucă. În acest timp suprafaţa pe care a fost aplicată fresca este pictată. Prepararea şi obţinerea culorii dorite necesită multă grijă şi atenţie. Culorile sunt obţinute urmare a reacţiilor fizice şi chimice ce au loc. Argila şi gazele carbonice din aer dau culoarea dorită prin protejarea suprafeţei pe care a fost aplicată fresca. Frescele, picturile şi portretele sunt larg întrebuinţate la decorarea bisericilor, deoarece tipul de sol de pe suprafaţa pereţilor este potrivit pentru acest proces, iar materialele de bază pentru fresce sunt ieftine şi uşor de găsit.

În Regiunea Capadochia sunt estimate peste 3.000 de biserici rupestre în special în Văile: Göreme, Zelve, Ihlara şi Soğanli unde sunt amenajate „muzee în aer liber” (bineînţeles cu taxă de intrare pipărată!).

Conform tradiţiei locale oraşele subterane existau de mult şi au fost folosite în epoca precreştină. Este foarte probabil că ele au fost construite în perioada hitiţilor (sec. XIX – XIII î. Hr.). Oraşele subterane cu înfăţişare de catacombe desfăşurate pe mai multe niveluri (etaje) subterane puteau adăposti peste 60.000 de oameni. În această regiune au fost estimate peste 400 de oraşe subterane în special în Localităţile: Derinkuyu, Kaymakli, Özlüce, Mazi, Tilköy, Acigöl, Tatlarin şi Özkonak. Şi în zilele noastre mai sunt descoperite lăcaşuri de cult rupestre şi oraşe subterane.

De asemenea pentru sprijinirea comerţului turcii selgiuicizi au construit de-a lungul drumurilor principale de comerţ numeroase caravanseraiuri. În Regiunea Capadochia pot fi menţionate următoarele caravanseraiuri: Sultanhani, Ağzikarahan, Tepesidelikhan şi Alayhan.

1. REŞEDINŢE EPARHIALE ALE SF. PĂRINŢI CAPADOCHIENI

Pe meleagurile Capadochiei s-au născut, au trăit şi şi-au desfăşurat activitatea unii dintre cei mai mari Sfinţi ai Ortodoxiei, precum: Vasile cel Mare, Grigorie (Grigore) de Nazianz (Nazianze), Grigorie (Grigore) de Nisa (Nyssa) ş. a.

1.1. KAYSERI (CAESAREA CAPPADOCIA) – REŞEDINŢA EPARHIEI

SF. VASILE CEL MARE

Acest mare oraş este amplasat pe o câmpie întinsă la poalele Muntelui vulcanic Erciyes (3.916 m) ce a erupt de mai multe ori în perioada preistorică acum fiind acoperit cu zăpadă aproape tot timpul anului. El se află la 83 km est de Nevşehir, are o populaţie de 454.000 de locuitori (1998) şi o altitudine de 1054 m.

Oraşul – una dintre cele mai vechi cetăţi ale Anatoliei – a fost Capitala Provinciei greco-romane Capadochia în perioada 380 î. Hr. – 17 d. Hr. când Împ. roman Tiberiu (14 – 37 d. Hr.) i-a dat numele de Cezareea. În anul 70 d. Hr. Împ. roman Vespasian (69 – 79 d. Hr.) a unit-o cu Armenia Mică formând una dintre fortăreţele de frontieră importante din imperiu. Oraşul producea un mare număr de oi şi cai, era nodul de legătură al drumului comercial ce lega Asia Centrală de Marea Neagră, dar şi de Tars prin Porţile Ciliciei.

A mai purtat numele de Mazaka şi Eusebia în cinstea Episcopului Eusebiu († 340), Părintele istoriei bisericeşti, dar cel care i-a dat o strălucire cu totul deosebită a fost Sf. Vasile cel Mare (330 – 379), Arhiepiscopul Cezareii Capadochiei (370 – 379). Şi în perioada bizantină viaţa a fost înfloritoare, dar din sec. VII până-n sec. XIX incursiunile arabe n-au reuşit decât să incomodeze buna vieţuire a populaţiei creştine. Pe la jumătatea sec. XI sub conducerea Regelui Gaghik II (1042 – 1045) o importantă colonie armeană izgonită din Armenia de cuceritorii selgiuicizi s-a aşezat în împrejurimile Cezareii. La numai câţiva ani bande de selgiuicizi şi-au făcut apariţia şi-n Capadochia.

În ciuda eforturilor făcute de Împ. bizantin Alexie I Comnenul (1081 – 1118) Cezareea a fost cucerită de selgiuicizi în anul 1084. Tursan Bey, Prinţ danişmedid şi-a stabilit aici capitala unui puternic emirat ce grupa Provinciile Capadochia, Sivas şi Amasya. În anul 1174 în timpul domniei lui Kilis Arslan Cezareea a fost cucerită şi ataşată Imp. selgiuicid al Anatoliei.

Cruciaţii n-au putut s-o cucerească, iar în anul 1243 a fost rândul mongolilor s-o ocupe. Către anul 1335 Guvernatorul mongol al Cezareii, Eretna Bey, s-a declarat independent şi urmaşii lui au reuşit să-şi păstreze statutul. În anul 1397 Sultanul Baiazid I (1389 – 1402) a reuşit să anexeze provincia, dar pentru puţin timp deoarece după înfrângerea de la Ankara (1402) Timur Lenk a îngăduit karamangullarilor (o fracţiune turcă) şi mai apoi mamelucilor să se înfrupte din bogăţiile şi frumuseţile Capadochiei. În anul 1515 a fost anexată definitiv la Imp. Otoman de către Sultanul Selim I (1512 – 1520).

Azi Cezareea, din cele şapte biserici de odinioară, nu mai are decât una ridicată în anul 325, dar care de cca 400 de ani este administrată de armeni. Emoţia avută la intrarea în această veche biserică este greu de exprimat în cuvinte… Aceasta atât pentru durerea ce o simte orice creştin când constată cu câtă uşurinţă sunt spulberate urmele trecutului, cât şi pentru măreţia exemplului Sf. Vasile cel Mare care odinioară a înnobilat viaţa creştină de aici.

Să ne reamintim câteva repere biografice şi fapte minunate săvârşite de către Sf. Părinte pe aceste meleaguri: Sf. Vasile cel Mare s-a născut în anul 330 într-o familie de Sfinţi (şase nume din familia sa sunt înscrise în Calendarul creştin: Macrina cea bătrână, bunica după tată; Emilia, mama sa; Grigorie de Nisa; Petru al Sevastiei (Sivas); Macrina cea tânără şi Vasile al Cezareii) în zilele domniei Împ. roman Sf. Constantin cel Mare (307 – 337) şi a trăit până la începutul domniei Împ. roman Teodosie I cel Mare (379 – 395) în anul 379. Era unul dintre cei 10 copii ai lui Vasile, Retorul din Pont şi al Emiliei din Capadochia, dintre care trei au fost Episcopi (Vasile, Grigorie şi Petru) şi cinci Monahi (pe lângă cei trei Episcopi, Naucratios şi Macrina cea tânără).

Primii dascăli ai Sf. Vasile au fost tatăl, Vasile şi sora, Macrina, după care a urmat cursurile Şcolii din Cezareea. Aici a legat prietenie pilduitoare cu Sf. Grigorie de Nazianz cu care de altfel a şi continuat studiile la Constantinopol şi Atena. A avut Profesori vestiţi pe Libaniu, Proheresiu şi Himeriu, dar au folosit timpul studiind şi rugându-se cu o conştiinciozitate şi evlavie pilduitoare, încât contemporanii au constatat că ei nu cunoşteau decât două drumuri: al şcolii şi al bisericii.

În anul 355 întorcându-se în Capadochia Sf. Vasile a profesat pentru un timp Retorica, dar a fost curând câştigat pentru misiunea bisericească de sora lui, Macrina. După ce s-a botezat a intrat în Monahism şi a întreprins ceea ce în această epocă era foarte obişnuit o călătorie de studii, adică a făcut un pelerinaj pe la toate Centrele monahale pentru a cunoaşte viaţa monahală direct de la sursă. După ce a cercetat obştile monahale din Siria, Palestina, Mesopotamia şi Egipt s-a întors în Pont şi a pus bazele unei mănăstiri pe malul Râului Iris nu departe de Satul Annesi. Curând s-au adunat mulţi ucenici şi astfel a luat fiinţă Prima Comunitate cenobitică. Fiind vizitat în anul 358 de prietenul său de studii, Sf. Grigorie Teologul pe care l-a rugat să rămână la Iris au iniţiat Prima Colecţie de texte filocalice (despre Frumuseţea Divină) în special din opera lui Origen. Tot acum Sf. Vasile cel Mare concepe Setul de Reguli monahale (Reguli mari şi mici) ce vor avea un mare impact asupra organizării şi dezvoltării Monahismului cenobitic în Biserica Răsăriteană. Şi pentru a pune în practică Regulile a înfiinţat o serie de mănăstiri ceea ce-a atras atenţia Episcopului locului, care purta acelaşi nume cu Părintele Istoriei bisericeşti, Eusebiu de Cezareea. Acesta l-a convins să primească Darul preoţiei hirotonindu-l în anul 364. Acum se deschidea un nou capitol în viaţa Marelui Părinte, acela de mare Sfătuitor, de remarcabil Exeget al Sf. Scripturi, Stâlp al credinţei şi Sprijinitor al Bisericii. S-a remarcat în ceea ce numim azi Asistenţa socială împărţindu-şi averea, dar organizând în timpul unei mari foamete forme de ajutorare a celor lipsiţi. În Aşezământul său vestit numit Vasiliada a ajutat pe săraci, bolnavi, bătrâni.

În anul 370 Eusebiu trecând la cele veşnice Sf. Vasile a fost ales Episcop al Cezareii, Mitropolit al Capadochiei şi Exarh al Diecezei politice a Pontului. În această nouă slujire s-a luptat să pună capăt schismelor şi ereziilor din întregul Răsărit creştin „prin cuvântări unite cu acţiuni, prin tratate polemice, prin legături practice cu toţi, căutând pe unii, trimiţând pe alţii, apelând, avertizând, blamând, cenzurând, apărând popoarele, cetăţile, pe particulari, ajutând pe cei săraci, pe bolnavi şi năpăstuiţii soartei”. Alegerea în această înaltă slujire a fost făcută cu o mare opoziţie din partea adversarilor săi şi în special din partea arienilor susţinuţi de Împ. roman Valens (364 – 378). De altfel în urma atitudinii sale intransigente faţă de arianism şi faţă de noua erezie pnevmatomahă, prin manevre politice Valens i-a împărţit dieceza în două. Dar Sf. Vasile nu s-a temut să-l înfrunte pe împărat fiind convins că slujirea adevărului, a dreptăţii este aceeaşi, atât în plan social, cât şi duhovnicesc. În acest sens nu putem trece cu vederea minunea ce a făcut-o în Niceea (azi Iznik) când venind Valens în cetate căpeteniile ereziei ariene au reuşit să obţină biserica ortodocşilor în care se ţinuse primul Sinod Ecumenic (325). Înştiinţat de această stare de lucruri Sf. Vasile i-a îmbărbătat pe niceeni şi a mers personal la Constantinopol, spre a pleda în favoarea lor. „Cinstea împăratului stă în judecata sa” i-a spus Sf. Vasile lui Valens, după care a adăugat: „Iar înţelepciunea zice: «Dreptatea împăratului la judecată se vede». Deci pentru ce, împărate, ai făcut judecată nedreaptă izgonind pe dreptcredincioşi din Sf. biserică şi dând-o răucredincioşilor? Zis-a lui împăratul: „Tot la învinuiri te întorci, Vasile! Nu ţi se cuvine ţie să fii aşa”! Răspuns-a Vasile: „Se cuvine mie pentru dreptate a muri”! Şi înfruntându-se ei şi împotrivindu-se, sta acolo de faţă mai marele bucătarilor împărăteşti, numit Demostene. Acela vrând să-i ajute pe arieni a spus ceva în şoaptă ocărându-l pe Sfânt. Iar Sfântul a zis: „Vedem aici pe necărturarul Demostene”. Iar stolnicul ruşinându-se iarăşi a spus ceva împotrivă. Sfântul i-a zis: „Lucrul tău este să ai grijă de mâncăruri, nu să fierbi Dogmele Bisericii”! Şi a tăcut Demostene ruşinat. Iar împăratul pe de o parte mâniindu-se şi pe de alta ruşinându-se, a zis lui Vasile: „Să mergi tu între dânşii şi să faci dreptate, dar aşa să judeci ca să nu judeci cu părtinire poporului de o credinţă cu tine”! Iar Sfântul a răspuns: De voi judeca cu nedreptate, apoi şi pe mine la surghiun să mă trimiţi şi pe cei de o credinţă cu mine să-i izgoneşti şi biserica s-o dai arienilor”! Şi luând Sfântul scrisoare de la împărat s-a întors în Niceea. Şi chemând pe arieni le-a zis: „Iată, împăratul mi-a dat putere ca să fac judecată între voi şi dreptcredincioşi pentru biserica pe care aţi luat-o cu sila”, iar ei i-au răspuns: «Deci judecată, dar după judecata împăratului». Iar Sfântul a zis: „Să mergeţi şi voi, arienii şi voi, dreptcredincioşilor să închideţi biserica şi încuind-o s-o pecetluiţi cu peceţile: voi cu ale voastre şi aceştia cu ale lor şi să puneţi de amândouă părţile păzitori. Şi mergând mai întâi, voi, arienii să vă rugaţi trei zile şi trei nopţi şi după aceasta să vă apropiaţi de biserică. Şi de se vor deschide singure, cu rugăciunile voastre, uşile bisericii, apoi să fie a voastră biserica în veci”! Iar de nu, ne vom ruga noi o noapte şi vom merge cu litie cântând la biserică şi de se vor deschide nouă, s-o avem în veci”! Iar de nu se vor deschide nici nouă, apoi iarăşi a voastră să fie biserica”! Şi plăcut a fost cuvântul acesta arienilor. Iar dreptcredincioşii se mâhneau asupra Sfântului zicând că nu după dreptate, ci după frica împăratului a făcut judecata. Şi luându-se multe măsuri de pază de către amândouă părţile Sf. biserică străjuită a fost cu tot dinadinsul, pecetluită şi întărită. Şi rugându-se arienii trei zile şi trei nopţi şi de biserică apropiindu-se, nu s-a făcut nici un semn. Şi se rugau de dimineaţă până la al şaselea ceas strigând: «Doamne, miluieşte”! şi nu s-au deschis uşile bisericii şi s-au dus fără dar şi ruşinaţi. Atunci Marele Vasile adunând pe toţi dreptcredincioşii cu femeile şi copiii au ieşit din cetate la Biserica „Sf. Mc. Diomid” făcând acolo priveghere de toată noaptea, apoi au mers cu toţii la acea sobornicească biserică pecetluită cântând „Sfinte Dumnezeule, Sfinte tare, Sfinte fără de moarte, miluieşte-ne pe noi”! Apoi stând înaintea uşii bisericii a zis către popor: „Ridicaţi mâinile voastre şi strigaţi cu dinadinsul: «Doamne, miluieşte»! Şi aceasta făcându-se a poruncit Sfântul ca să se facă tăcere şi apropiindu-se de uşă a însemnat-o cu semnul Sf. Cruci de trei ori şi a zis: „Bine este cuvântat Dumnezeul creştinilor totdeauna acum şi pururea şi în vecii vecilor”. Şi glăsuind tot poporul „Amin”, îndată s-a făcut cutremur şi au început a se sfărâma zăvoarele, au căzut întăriturile, s-au dezlegat peceţile şi s-a deschis uşa, ca de un vânt şi furtună mare şi s-a lovit uşa de zid. Iar dumnezeiescul Vasile a început a cânta: „Ridicaţi porţile voastre, ridicaţi porţile cele veşnice şi va intra Împăratul Slavei”! Şi intrând Vasile în biserică cu mulţimea dreptcredincioşilor şi săvârşind dumnezeiasca Slujbă a slobozit poporul cu bucurie. Iar mulţimea arienilor văzând acea Minune s-a lepădat de credinţa lor cea rea şi la cei dreptcredincioşi s-a adăugat. Impresionat pe moment Valens a aprobat judecata Sf. Vasile, adică a consimţit la retrocedarea bisericii de către arieni, dar el a rămas până la moarte acelaşi eretic (a murit pe câmpul de luptă într-o confruntare cu goţii în sudul Dunării, cu puţin timp înaintea Sf. Vasile).

Pe cât de curajos a fost cu puterea seculară, tot pe atât s-a luptat şi cu cea a demonilor. Este cunoscut faptul că Sf. Vasile rămâne unul dintre cei mai mari exorcişti. Este destul să menţionăm Molitvele sale în care lupta este dusă direct cu diavolul (sunt citite în Ziua cinstirii Sfântului şi nu numai pentru cei care sunt stăpâniţi de duhuri necurate, dar după o prealabilă pregătire şi post, atât din partea slujitorului, cât şi a primitorului). În acest context putem menţiona ultima Minune făcută de Sfânt fiind încă în viaţă anume botezul păgânului doctor Iosif. Acesta era atât de iscusit, încât cunoştea pe omul care avea să moară după faţă, mai înainte cu trei sau patru zile şi-i spunea lui ceasul sfârşitului. Iar Sf. Vasile văzând în Duhul întoarcerea lui Iosif la Hristos îl iubea şi deseori îl sfătuia să se lase de păgâneasca sa credinţă şi să primească botezul. Dar Iosif se apăra spunând: „Întru care credinţă m-am născut, întru aceea vreau să mor”. Iar Sfântul îi zicea: „Să mă crezi pe mine că nici eu, nici tu nu vom muri până ce tu nu te vei naşte din apă şi din Duh, că fără acest dar nu-ţi este cu putinţă ca să intri în Împărăţia Lui Dumnezeu. Au doar şi părinţii tăi nu s-au botezat în nor şi în mare? Şi n-au băut ei din piatra care era o înainte-închipuire al Lui Hristos, Piatra cea duhovnicească, Care din Fecioară, pentru mântuirea noastră S-a născut, pe Care părinţii tăi L-au răstignit şi îngropat fiind a înviat a treia zi şi la Ceruri suindu-Se şade de-a dreapta Tatălui şi de acolo va veni iarăşi să judece viii şi morţii”? Dar păgânul rămânea în credinţa sa. Iar când s-a apropiat ceasul chemării la Domnul a Sf. Vasile îmbolnăvindu-se, a venit doctorul Iosif, ca şi când ar fi avut nevoie de ajutorul său, iar Sfântul i-a zis: „Ce părere ai, Iosife, despre cursul vieţii mele? Iar el privindu-l cu luare-aminte a zis către cei de aproape ai Sf. Vasile: „Grăbiţi toate cele de îngropare, că va muri îndată”! Iar Vasile i-a zis: „Nu ştii ce grăieşti”! Zis-a doctorul: „Să mă crezi, Stăpâne, că încă soarele nu va apune, iar tu vei muri”! Iar Vasile i-a zis: „De voi trăi, până dimineaţă, la ceasul al şaselea, atunci ce vei face”? I-a răspuns Iosif: „Să mor”. Iar Sfântul i-a zis: „Cu adevărat să mori păcatului, ca să vezi întru Dumnezeu”! Zis-a lui doctorul: „Ştiu ce grăieşti, Stăpâne, iată mă jur ţie că de vei fi viu până mâine, voi face voia ta”. Şi s-a rugat dumnezeiescul Vasile Părintelui Ceresc să-i prelungească viaţa până a doua zi pentru mântuirea păgânului şi i s-a-mplinit rugăciunea. Iar a doua zi a trimis ca să-l cheme şi doctorul nu credea că Vasile este încă viu şi s-a mirat mult de aceasta. Şi căzând la picioarele Sfântului, cu inimă curată i-a zis: „Mare este Dumnezeul creştinilor şi nu este alt Dumnezeu afară de el; deci mă lepăd de legea cea lepădată de Dumnezeu şi mărturisesc Legea creştinească cea adevărată; porunceşte, deci, Sf. Părinte, fără zăbavă ca să primesc Sf. Botez eu şi toată casa mea”! Iar Sf. Vasile i-a grăit lui: „Eu însumi te voi boteza cu mâinile mele”! Şi apropiindu-se doctorul a văzut mâna Sfântului cea dreaptă şi i-a zis: „Prea slăbite sunt puterile tale, Stăpâne şi drept aceea nu vei putea să mă botezi singur”! Răspuns-a Vasile: „Avem pe Ziditorul, Cel Care ne întăreşte pe noi”! Şi sculându-se a intrat în biserică şi înaintea tuturor a botezat pe păgân şi pe toţi ai casei lui şi l-a numit pe el Ioan şi l-a împărtăşit cu dumnezeieştile taine singur slujind întru acea zi şi învăţând pe cel nou botezat pentru veşnica viaţă şi rostind către cuvântătoarele sale oi cuvintele de învăţătură. Şi a trăit până în ceasul al nouălea. Apoi dând cea mai de pe urmă sărutare şi iertăciune tuturor mulţumire a înălţat Lui Dumnezeu pentru toate cele negrăite ale Lui Daruri şi încă mulţumirea fiind în gura lui şi-a dat sufletul său în Mâinile Lui Dumnezeu. Iar păgânul cel nou botezat văzând că Sfântul a murit a căzut la picioarele lui şi cu lacrimi în ochi a zis: „Cu adevărat robule al Lui Dumnezeu, Vasile, şi acum n-ai fi murit, dacă tu însuţi n-ai fi voit”! Câtă putere aveau slujitorii Lui Dumnezeu odinioară!...

Dar poate şi mai minunat a fost faptul petrecut la înmormântarea Sfântului, ce ne dezvăluie extraordinara smerenie a sa, precum şi darul ajutorării celor din nevoi trupeşti şi sufleteşti. Căci fiind încă în viaţă Sfântul a fost cercetat de o văduvă de neam bun şi foarte bogată care petrecuse mult timp în desfătări şi plăceri ale trupului. Dar cum „Dumnezeu voieşte ca toţi oamenii să se mântuiască şi la cunoştinţa adevărului să vină”, s-a atins de inima ei cu Darul Său şi asemenea fiului risipitor şi-a venit în sine cugetând: „Vai mie, păcătoasa şi desfrânata, cum voi răspunde Dreptului Judecător pentru atâtea păcate ce s-au făcut de mine, casa trupului mi-am stricat, sufletul mi-am spurcat; vai mie, celei mai păcătoase decât toţi, căci cui m-am asemănat cu păcatele? Desfrânatei sau vameşului? Că nimeni n-a greşit ca mine. Mai ales că după botez atâtea păcate am făcut, de unde voi lua îndrăzneală să cred că mă va primi Dumnezeu pocăindu-mă”? Aşa tânguindu-se şi-a adus aminte de toate cele ce de la tinereţe până la bătrâneţe le-a făcut şi şezând le-a scris pe hârtie. Şi mai la urmă decât toate a scris un alt oarecare păcat mai greu şi cu plumb a pecetluit hârtia. Apoi înştiinţându-se de vremea când Sf. Vasile mergea la biserică, a alergat la dânsul şi aruncându-se înaintea picioarelor lui cu hârtia striga zicând: „Miluieşte-mă, Sfinte al Lui Dumnezeu, pe mine, cea care am greşit mai mult decât toţi”! Iar Sfântul stând a întrebat-o ce voieşte de la dânsul. Iar ea dându-i hârtia cea pecetluită în mâinile sale i-a zis: „Iată, Stăpâne, toate păcatele şi fărădelegile mele le-am scris pe hârtia aceasta şi le-am pecetluit. Iar tu, plăcutule al Lui Dumnezeu, să nu le citeşti pe ele, nici să dezlegi pecetea. Ci numai cu rugăciunea ta să le dezlegi pe ele, că eu cred că Cel Care mi-a dat mie gândul acesta te va auzi când te vei ruga pentru mine”! Iar Vasile luând hârtia a căutat la Cer şi a zis: „Doamne, al Tău, Unuia este lucrul acesta, că de vreme ce păcatele a toată lumea Tu le-ai ridicat, cu cât mai vârtos poţi să cureţi păcatele unui singur suflet, pentru că toate păcatele noastre nenumărate sunt la Tine, iar milostivirea Ta este nemăsurată şi neurmată”! Acestea zicând a intrat în biserică ţinând hârtia şi aruncându-se pe sine înaintea Jertfelnicului a petrecut acolo toată noaptea rugându-se pentru femeia aceea. Iar a doua zi săvârşind dumnezeiasca Slujbă a chemat femeia şi i-a dat hârtia pecetluită, precum a şi fost zicând către dânsa: „Ai auzit, femeie, că nimeni nu poate să ierte păcatele, fără numai Unul Dumnezeu”? Iar ea a zis: „Am auzit, cinstite Părinte şi pentru aceasta ţi-am făcut rugăciunea, ca să aflu îndurările Lui”. Aceasta zicând femeia şi-a dezlegat hârtia şi şi-a aflat toate păcatele sale şterse, afară numai de acel greu păcat scris pe urmă ce era neşters şi văzând aceasta femeia s-a înspăimântat şi bătându-şi pieptul său a căzut la picioarele Sfântului strigând: „Miluieşte-mă, robule al Lui Dumnezeu Celui de Sus şi, precum pentru toate fărădelegile mele te-ai îndurat şi ai rugat pe Dumnezeu, aşa şi pentru aceasta te roagă, ca să fiu curată”! Iar Arhiepiscopul milă fiindu-i de ea a lăcrimat şi a zis: „Scoală-te, femeie, că şi eu om păcătos sunt şi-mi trebuie şi mie milostivire şi iertare. Iar Cel Care a curăţat păcatele tale pe care le-a voit puternic este ca şi păcatul tău cel neşters să-l curăţească, de te vei feri de acum pe tine de păcat şi de vei începe a umbla pe calea Domnului; apoi nu numai iertată vei fi, ci şi Slavei cereşti te vei împărtăşi. Însă te sfătuiesc să mergi în pustie şi vei afla un bărbat sfânt, anume Efrem. Aceluia să-i dai hârtia aceasta şi-l roagă pe el ca să mijlocească spre tine Milostivirea Iubitorului de oameni, Dumnezeu”! Iar femeia după cuvântul Sfântului s-a dus în pustie şi multă cale umblând a aflat chilia Fericitului Efrem şi bătând a zis: „Miluieşte-mă pe mine, păcătoasa, Cuvioase Părinte”! Iar Efrem ştiind cu Duhul pricina venirii ei i-a răspuns: „Du-te de la mine, femeie, că om păcătos sunt trebuindu-mi şi mie ajutor de la alţii”! Iar ea dându-i hârtia i-a zis: „Arhiepiscopul Vasile m-a trimis la tine, ca rugându-te Lui Dumnezeu să-mi curăţeşti păcatul meu cel scris în hârtia aceasta, pentru că pe celelalte păcate el le-a curăţat, iar tu pentru un păcat, să nu te leneveşti a te ruga, că la tine sunt trimisă”! Iar Cuviosul Efrem i-a zis: „Nu, fiică, ci el care a putut milostivi pe Dumnezeu pentru păcatele tale cele multe cu atât mai vârtos pentru unul va putea a-L ruga. Deci, du-te şi nu sta, ca să-l afli pe el între cei vii mai înainte de a se duce către Domnul”! Iar ea închinându-se lui s-a întors în Cezareea. Şi intrând în cetate a sosit la îngroparea Sfântului. Şi constatând femeia că cel care era dus spre biserica „Sf. Evpsihie” pentru a fi îngropat era chiar Sf. Vasile, a început a se tângui şi a zice: „Vai mie, Sfinte al Lui Dumnezeu, vai mie, ticăloasa; pentru aceasta m-ai trimis în pustie, ca să ieşi în linişte din trup. Dar iată, m-am întors fără folos, atâta osteneală în pustie în zadar suferind. Să vadă Dumnezeu şi să judece că deşi puteai tu însuţi să-mi dai ajutor, la altul m-ai trimis”! Acestea zicând a aruncat hârtia deasupra năsăliei Sfântului spunând la tot poporul osteneala sa. Iar unul dintre clerici vrând să vadă ce-i consemnat în hârtie a luat-o şi desfăcând-o n-a aflat nici un cuvânt scris, ci toată hârtia era curată; şi a zis femeii: „Nimic nu este scris aici. Nu te mai osteni, fiindcă nu ştii ce a făcut iubirea de oameni a Lui Dumnezeu pentru tine”! Şi tot poporul văzând Minunea aceasta a preaslăvit pe Dumnezeu, Cel Care a dat o putere ca aceasta robilor săi şi după mutarea lor. Nu putem trece cu vederea cuvintele psalmistului care zice: „Minunat este Dumnezeu întru Sfinţii Săi”!

Dar Părintele capadochian nu este minunat doar pentru aceste fapte, ci şi pentru profunzimea gândirii, căci opera scrisă completează excelent portretul său. El a abordat cele mai variate teme: dogmatice, ascetice, pedagogice şi liturgice. Şi folosindu-se de cele mai elocvente expresii sau formule liturgice Sf. Vasile a adus argumente solide împotriva ereticilor. Cel mai important exemplu îl constituie combaterea pnevmatomahilor prin formula de închinare „În numele Tatălui, al Fiului şi al Sfântului Duh” în care pe baza omotimiei (aceeaşi cinstire) Celor Trei Persoane ale Dumnezeirii, Sf. Vasile deduce egalitatea, consubstanţialitatea şi deofiinţimea Lor. O preocupare deosebită a avut Sf. Vasile şi pentru educarea tinerilor. Tratatele sale pedagogice definesc foarte clar atitudinea Bisericii Creştine faţă de ştiinţa şi cultura păgână pentru care erau manifestate vădite reţineri. În lucrarea „Îndemn către tineri” arată prin admirabila comparaţie cu albina ce alege nectarul cel atât de dulce şi folositor din toate plantele, inclusiv din scaieţi şi ghimpi, modul în care scriitorii antici pot fi folositori şi folosiţi. În scrierile acestora tinerii sunt invitaţi să caute nectarul şi să evite otrava, căci autorii antici, precum Homer, Hesiod, Theognis, Solon, Euripide, Platon şi nu numai le pot furniza exemple de virtute. Sf. Vasile era conştient că erudiţia sănătoasă bazată pe adevărul creştin şi cultura antică constituia un avantaj deosebit pentru fundamentarea mesajului hristic într-o lume încă păgână. De altfel cultura şi disciplina au fost cei doi piloni ce au făcut din grăuntele de muştar un copac mare, adică Biserica Creştină. Este o realitate asupra căreia citindu-l pe Sf. Vasile sau numai vizitând fosta-i Eparhie este cu neputinţă să nu meditezi şi să nu te întrebi retoric: „Dar noi mai avem cultura sa ori mai folosim cele descoperite, consemnate şi scrise în alte domenii? Dar disciplina lui? Sau autosuficienţa a pus stăpânire cu totul peste noi? Greu de răspuns şi mai greu de făcut o radiografie pertinentă şi a îndrepta lucrurile pe făgaşul Sf. Părinţi. Dar poate cu rugăciunile lor nădăjduim în mai bine.

De reţinut este şi atitudinea Sfântului faţă de păcat şi păcătos. Este binecunoscută datoria fiecărui creştin de a pune în practică experienţa Sf. Părinţi care au învăţat şi dovedit că „trebuie să urâm păcatul, dar să iubim pe păcătos”. Cum un Preot din Eparhia lui greşise căzând într-un păcat al trupului, l-a chemat şi l-a povăţuit părinteşte să-şi schimbe comportamentul. Şi pentru a-i arăta măreţia slujirii, dar şi urâciunea păcatului, întâmplându-se să treacă la cele veşnice un creştin din Cezareea, Sf. Vasile luând pe Preot a mers la înmormântare oficiind împreună slujba. La sfârşitul slujbei Sfântul l-a îndemnat pe Preot să rostească Ecfonis-ul. „Că Tu eşti învierea, viaţa şi odihna adormitului robului Tău…” şi mare a fost uimirea tuturor, căci mortul a înviat; Sf. Vasile i-a spus Preotului: „Iată, părinte, cât de mare este darul Preoţiei, căci şi morţii înviezi, dar dacă nu lepezi păcatul, tu însuţi eşti mort şi în locul vieţii, la Sf. Liturghie, îţi agoniseşti osânda veşnică”! Şi Preotul venindu-şi în sine s-a trezit din adormirea conştiinţei şi pocăindu-se s-a îndreptat. Dar câte nu găsim la Sf. Părinţi ca şi exemplu pentru mântuirea sufletelor noastre! Deci să nu ne lenevim, ci să le căutăm şi mai apoi să le folosim pentru noi şi pentru semenii noştri!

A alcătuit lucrări dogmatice, ascetice, liturgice, canonice, omiletice între care se disting: „Contra lui Eunomiu” (în trei cărţi, combătând erezia anomenilor – un arianism extremist); „Despre Sfântul Duh” (dedicată Sf. Amfilohie de Iconium); „Omilii la Hexaimeron” (o interpretare literară de mare talent a primelor cinci zile ale Creaţiei, neterminată); „Omilii la Psalmi” (cu explicarea doar a câtorva Psalmi); „Către tineri” ş. a. Sf. Vasile este şi autorul Liturghiei ce-i poartă numele fiind săvârşită de 10 ori pe an. Scrisorile sale conţin importante referiri la viaţa Bisericii din sec. IV. De la Marele Ierarh au rămas în colecţiile canonice 92 de Canoane ce îmbrăţişează diferite aspecte ale vieţii şi disciplinei bisericeşti. În cele 92 de Canoane Sf. Vasile se referă la: căsătorie, ucidere, diferite păcate trupeşti, reglementări privind instituţia duhovnicului ş. a.

Doamne, ce încărcătură duhovnicească! Câtă binecuvântare pentru noi, cei care ne-am învrednicit să cunoaştem patria Părinţilor de aur ai Bisericii Creştine!

Sf. Vasile era un om foarte înalt şi drept ca o făclie; uscăţiv şi slăbit de ajunare şi veghere; oacheş la faţă, dar obrazul îngălbenit; nasul lunguieţ; sprâncenele cercuite şi plecate asemenea omului gânditor; fruntea încreţită; umerii obrajilor ieşiţi, tâmplele adâncite; cam pleşuv la păr; cu barba destul de lungă, căruntă pe jumătate. Pomenirea lui este săvârşită în Sf. Biserică sobornicească la 1 şi 30 ianuarie.

Azi în marele oraş plin de viaţă se manifestă contraste clare între lumea antică şi cea modernă. Structurile sale economice rezultă din industrie, fără a fi neglijate activităţile tradiţionale din sectorul artizanal (covoare, articole din aur etc.).

În cadrul oraşului pe lângă vechea citadelă ridicată de Împ. roman Iustinian (527 – 565) şi consolidată de turcii selgiuicizi în jurul căreia este o piaţă acoperită, mai pot fi vizitate o serie de monumente islamice din perioada sec. XIII – XV: marea Moschee Ulu Kamii (sec. XIV); fascinantul Muzeu Güpüpoglu Konaği (sec. XV); Mausoleul Sircali Kümbert (sec. XIII); Mausoleul Kasbek Kümbert (sec. XIII); Mausoleul Döner Kümbert (1276, cu mormântul fiicei Sultanului Alaeddin Keykubat); Mormântul Melike Adile Hatun (sec. XIII, soţia acestui sultan); Honat Hatun Kamii (sec. XIII, construită de către o altă soţie a acestui sultan, Honat Hatun, conţinând mormântul ei); Cifte Kümbert; un mic Muzeu Arheologic şi Statuia ecvestră a lui Atatürk (fondatorul Turciei moderne).

1.2. GÜZELYURT (NAZIANZE) – REŞEDINŢA EPARHIEI

SF. GRIGORIE DE NAZIANZ (TEOLOGUL)

Orăşelul Güzelyurt este situat la poalele Muntelui vulcanic Hasan (3268 m) şi la cca 35 km est de Oraşul Aksaray pe o colină mică. Güzelyurt-ul este foarte vechi originea pierzându-i-se în negura timpurilor. Coform descoperirilor arheologice localitatea datează din perioada paleolitică. Ea a fost mult timp numită Gelveri care de fapt este vechiul Nazianz. De-a lungul timpurilor a fost patrie pentru coloniile comerciale ale: asurilor, hitiţilor, mezilor, perşilor, Regatului capadochian şi Imperiilor roman, bizantin, selgiuicid şi otoman. Localitatea are case pitoreşti săpate în piatră, grădini cu pomi fructiferi şi câmpuri luxuriante împrejur. De asemenea are oraşe subterane şi biserici rupestre dintre care putem aminti: Biserica Roşie (Kizil Kilise) şi Biserica Înaltă (Yüksec Kilise).

Importanţa istorică a Orăşelului Güzelyurt a început cu Creştinismul, în special cu tatăl şi cu fiul său, Grigorie, când au apărut numeroase edificii religioase în vecinătatea localităţii. În acest sens amintim Valea Mănăstirii lungă de 4,5 km unde este o mănăstire şi mai multe biserici rupestre. Aceste edificii au fost construite în sec. III – IV când a început viaţa monahală aici adăpostind mii de oameni. Pe aceste meleaguri a trăit Sf. Grigorie Teologul care a pus temelia unei noi opinii religioase.

Am trăit cu emoţie profundă momentul în care am găsit Biserica Sf. Grigorie Teologul, lăcaş ce a fost ridicat în anul 385 pe când Marele Părinte părăsise Scaunul Patriarhal de Constantinopol (381) şi se retrăsese aici în linişte, rugăciune şi meditaţie redactându-şi opera. Cu sfântă simţire am intrat în incintă amintindu-ne multe lucruri despre Sf. Părinte…

Sf. Grigorie Teologul s-a născut în anul 329 la Arianz (Arianze) în apropiere de Nazianz (Nazianze) ca fiu al Episcopului Grigorie numit „cel Bătrân” şi al Nonei. Un rol hotărâtor asupra formării Sfântului l-a avut mama sa care era o creştină pioasă, energică, capabilă să-şi salveze soţul (în 325) din ghearele unei erezii a hipsistarienilor şi mai apoi să-l apropie de Dumnezeu în aşa măsură, încât să-L slujească în calitate de Episcop. Într-adevăr tatăl Sf. Grigorie a ajuns Episcop la Nazianz participând la hirotonia întru Arhiereu a Sf. Vasile la Cezareea şi luptând împotriva încercărilor Împ. roman Valens (364 – 378) de a răsturna Ortodoxia în favoarea arianismului. Pentru opoziţia făcută împăratului a fost pe punctul de a fi pedepsit cu exilul. A slujit ca Episcop de Nazianz timp de 45 de ani trecând la cele veşnice în anul 374. Sf. Grigorie a mai avut un frate, Chesarie, medic învăţat şi o soră, Gorgonia, trecută în Calendar în rândul Sfinţilor (fiind renumită pentru evlavia ei chiar în vremea încercărilor. La un moment dat îmbolnăvindu-se şi paralizând s-a rugat cu atâta tărie şi a avut atâta credinţă, încât îşi spunea: „Dacă voi reuşi să mă ating de Sf. Trup al Mântuitorului meu, mă voi vindeca”. Într-adevăr s-a târât pe coate din chilia suferinţei până-n Sf. Lăcaş şi intrând în Sf. Altar s-a atins de Sf. Chivot unde erau Sf. Taine, după care s-a ridicat şi s-a întors pe picioarele sale la chilie).

Pregătirea elementară Sf. Grigorie a primit-o în casa părintească, după care a mers la studii, mai întâi la Cezareea Capadochiei unde l-a cunoscut pe viitorul său prieten şi Stâlp al Ortodoxiei, Vasile, apoi în Cezareea Palestinei unde trona încă amintirea marelui alexandrin Origen şi unde era o renumită bibliotecă. De la Cezareea Palestinei paşii i-au fost călăuziţi spre Alexandria acolo unde era renumita Şcoală catehetică ce nu-şi spusese încă ultimul cuvânt în istoria Bisericii şi unde Sf. Grigorie a făcut cunoştinţă cu neoplatonismul lui Filon, dar şi cu alegorismul ca metodă de interpretare a Sf. Scripturi. Însetat de cunoaştere a părăsit Alexandria şi a ajuns la Atena cea de aur unde l-a reîntâlnit pe Sf. Vasile şi unde a zăbovit mult timp aproximativ 8 – 9 ani (până-n 358 – 359) audiind doi Profesori vestiţi, anume pe Himeriu şi Proheresiu. Despre timpul studiilor la Atena Sf. Grigorie avea să-şi amintească pe larg în operele sale autobiografice: „Despre viaţa sa” şi „Necrolog la moartea Sf. Vasile”.

Întors în patrie Sf. Grigorie a primit botezul, după care fiind invitat de Sf. Vasile a făcut un pelerinaj prelungit pe malul Râului Iris, în Pont acolo unde Sf. Vasile înfiinţase o mănăstire. Poate ar fi rămas acolo pentru totdeauna, dacă nu ar fi fost invitat de tatăl său pentru a-l ajuta la gestionarea problemelor misionare ale Eparhiei ce era invadată de erezia ariană sub toate formele ei. În perioada şederii la Iris l-a ajutat pe Sf. Vasile la redactarea Primei Filocalii. Dorul de viaţă monahală l-a însoţit şi după ce a fost nevoit să părăsească Irisul şi să-l ajute pe tatăl său şi prin el Biserica. A fost hirotonit Preot împotriva voinţei sale cel mai probabil la Crăciunul anului 361. Gestul tatălui său, ce poate fi înţeles uşor de noi, a fost perceput de către Sf. Grigorie ca un act de tiranie ceea ce l-a făcut să fugă în Pont la prietenul său, Vasile. Revine la Nazianz după îndelungatele stăruinţe ale tatălui său la Paştile anului următor cu care prilej şi ţine celebra cuvântare Despre fugă încercând să explice plecarea subită de după hirotonie afirmând că nu era pregătit pentru o taină atât de mare ca Preoţia. Cuvântarea este de fapt un adevărat tratat despre Preoţie, tratat ce va influenţa cele Şase cărţi despre Preoţie ale Sf. Ioan Gură de Aur, iar prin traducerea în latină chiar pe Papa Grigorie cel Mare (590 – 604) în Regula pastorală. Acum Sf. Grigorie acceptă să-şi ajute tatăl în pastoraţie.

În anul 371 prietenul său, Vasile având probleme în Eparhia sa (referitoare la împărţirea Eparhiei sale, Capadochia în două de către Împ. Valens: Capadochia prima şi Capadochia secunda. Cezareea a devenit Capitala Capadochiei prima, iar Tyana unde era Episcop Antim a devenit Capitala Capadochiei secunda) vrând să contracareze activitatea arienilor şi în special să slăbească influenţa lui Antim de Tyana în Provincia Capadochia îl hirotoneşte Episcop pentru Eparhia de Sasima, un orăşel lipsit de orice viaţă şi importanţă teologică şi culturală („un sătuc înspăimântător şi nesuferit. Pretutindeni nu întâlneşti decât praf, gălăgie, căruţe, urlete, gemete, funcţionari mărunţi, instrumente de tortură, lanţuri. Populaţia întreagă e formată din străini şi călători” – conform descrierii Sf. Grigorie) unde Sf. Grigorie nu s-a dus niciodată. Mai mult după moartea părinţilor săi Sf. Grigorie se retrage la Mănăstirea „Sf. Tecla” în Seleucia, Provincia Isaura, dedicându-se vieţii contemplative. Nu ştia că liniştea avea să-i fie curând tulburată mai întâi de Sf. Vasile care insista să iasă în arenă pentru a lupta împotriva arienilor care ameninţau să destabilizeze Biserica, apoi de cererea unui grup de credincioşi ortodocşi din Constantinopol care-l invitau să reorganizeze biserica din capitala imperiului, persecutată şi distrusă de urmaşii Împ. Constantin cel Mare şi un şir de arhiepiscopi arieni. Dacă la venirea în Constantinopol (în 379) a fost nevoit să-şi improvizeze o biserică dăruită de o rudă a sa, o biserică pe care o sfinţeşte şi-i dă sugestiv Hramul „Anastasia” („Învierea”), după numai doi ani Sf. Grigorie avea să ajungă personalitatea cea mai cunoscută a cetăţii. Prin viaţa sa exemplară, prin talentul său oratoric deosebit a reuşit să grupeze în jurul său elita intelectuală a Capitalei. Acum a ţinut cele Cinci cuvântări teologice, omilii despre dumnezeirea Logosului ce i-au adus mai târziu şi supranumele de Teologul. Dar Sf. Grigorie era Arhiepiscopul neoficial al Constantinopol-ului, de aceea după moartea Împ. Valens († 378) şi preluarea conducerii de către Teodosie I cel Mare (379 – 395) se impunea recunoaşterea sa oficială în cea mai înaltă ascultare a Bisericii Răsăritului.

După intrarea triumfală în Constantinopol la jumătatea anului 380 Împ. Teodosie I apreciind viaţa exemplară, virtuţile lui de Monah cu viaţă ascetică, succesele misionare contra ereticilor arieni şi în special contra anomeilor a dorit să-l instaleze personal în demnitatea de Arhiepiscop al Bisericii din cetatea lui Constantin la 28 noiembrie 380 în Biserica „Sf. Apostoli”, necropolă imperială. Este cunoscut că împăratul decretase Creştinismul – religie de stat încă de la 20 februarie 380 (deşi Creştinismul era legalizat mai înainte prin Edictul de la Milano din anul 313) şi era în mod deosebit legat de Creştinismul niceean sau ortodox (325); de aceea a şi înapoiat ortodocşilor toate proprietăţile confiscate de înaintaşii săi. Dar Biserica Răsăritului era răvăşită de o nouă erezie, cea pnevmatomahă sau a luptătorilor împotriva Sf. Duh contestându-i calitatea de persoană divină a Sf. Treimi, de o fiinţă cu Tatăl şi cu Fiul. Pentru combaterea ereziei şi nu numai a fost convocat cel de-al doilea Sinod Ecumenic la Constantinopol pentru primăvara anului 381. Deschis în luna mai Sinodul a oficializat mai întâi statutul Sf. Grigorie şi Preşedintele Sinodului, Episcopul Meletie al Antiohiei a avut onoarea să oficieze Slujba de întronizare. Decesul neaşteptat al lui Meletie i-a făcut pe sinodali să se orienteze asupra Sf. Grigore, atât pentru prestigiul de care se bucura, cât şi pentru faptul că prin Canonul 3 Sinodul proclama primatul de onoare al Episcopului de Constantinopol. Acest lucru n-a fost pe placul Episcopului egiptean şi al celui din Macedonia care întârziaseră la Sinod. Ei contestau dreptul Sf. Grigorie de a ocupa Scaunul de Arhiepiscop al Constantinopol-ului motivând că el era de fapt Episcop de Sasima şi ceea ce se părea mai grav în viziunea acestora era faptul că el fusese ales Preşedinte al Sinodului înainte de sosirea lor. În spatele protestului lor se afla de fapt politica duplicitară dusă de Episcopul Romei, Damasus care nu vedea cu ochi buni creşterea rolului Episcopului Noii Rome în ierarhia Scaunelor creştine. Ajunşi în acest punct cu rememorarea vieţii Sf. Părinte n-am putut să nu admirăm extraordinara putere de renunţare şi smerenie dovedită prin gestul său, dar reieşită în egală măsură din fulminanta Cuvântare ţinută în faţa sinodalilor prin care asemăna situaţia Bisericii cu a poporului ales în timpul Prorocului Iona. Şi asemenea lui Iona care pentru a salva corabia s-a aruncat în mare Sf. Grigorie a părăsit Sinodul şi Biserica Constantinopol-ului retrăgându-se la Nazianz (aici a condus treburile Episcopiei câtva timp după care a hirotonit Episcop pe Eulalius, el retrăgându-se la Arianz unde şi-a petrecut ultimii ani din viaţă în meditaţie studiind şi scriind poezii. S-a stins din viaţă la 25 ianuarie 389).

Aici la Güzelyurt Biserica „Sf. Grigorie de Nazianz”, o clădire înaltă din piatră a rămas ortodoxă de-a lungul veacurilor şi s-a bucurat de atenţia Domnitorilor creştini care îşi păstraseră libertatea faţă de turci. Singurul dar ce a mai rămas din toate câte au fost este catapeteasma dăruită de către Ţarul Rusiei, Nicolae I (1825 – 1855), schimbată din faţa Sf. Altar care a fost şi desfiinţat şi aşezată pe latura sudică a naosului cu orientarea spre Mecca acolo unde se închină musulmanii. Biserica a fost văruită nemairămânând nici o urmă de pictură şi i s-a adăugat un minaret. Această schimbare a survenit după transferul creştinilor greci din Turcia în Grecia (în urma înţelegerii dintre aceste ţări din anul 1923 când 1,1 milioane de greci din Turcia au fost schimbaţi cu 380 mii de musulmani din Grecia) când biserica a fost transformată în geamie (casă de rugăciune musulmană) aşa cum este şi azi. Pe o tăbliţă aşezată la intrarea în naos erau scrişi cu cretă anul zidirii bisericii, 385 şi anul în care a devenit geamie, 1925. Am profitat de prezenţa Muftiului (căpetenie religioasă musulmană) care îşi avea locuinţa în casa vecină bisericii ce nu putea fi decât vechea Reşedinţă episcopală din epoca de glorie a Creştinismului capadochian şi l-am invitat să ne intoneze câteva cântări religioase. A fost motivul să putem la rândul nostru să-i aducem laudă Lui Dumnezeu pentru că ne învrednicise să poposim în biserica marelui Părinte din epoca de aur, patristică a Părintelui care a marcat Teologia Sf. Treimi în Răsăritul creştin, a scris cele mai frumoase poezii, dar şi cele mai înaripate şi mai pline de belşug duhovnicesc cuvinte despre prietenie cu siguranţă din experienţa prieteniei înfiripată în fragedă copilărie şi menţinută până la moarte cu Sf. Vasile cel Mare. Mişcătoare sunt Cuvântările la îngroparea lui Vasile cel Mare, a tatălui Grigorie, a fratelui său, Chesarie şi a surorii sale, Gorgonia. Ne-am hrănit cu amintirea faptelor minunate, a vieţii îngereşti şi a cuvintelor profunde, pline de încărcătură duhovnicească ale Sf. Grigorie, încât sensul cuvintelor: „În Biserica Slavei Tale stând, în Cer ni se pare a fi…” avea o rezonanţă cu totul nouă în sufletele noastre.

Redutabil teolog, orator de mare talent a lăsat o profundă operă teologică. Între lucrările sale se remarcă: „Cuvânt de apărare pentru fuga în Pont” (veritabil tratat despre Preoţie); „Cinci Cuvântări teologice” (împotriva ereticilor antitrinitari); Cuvântări la Sărbători mari”; „De vita sua” ş. a., precum şi o impresionantă operă poetică (cca 18.000 de versuri). De la Sf. Grigorie Teologul s-a păstrat un Canon (parte dintr-o lucrare poetică) în care redă cărţile Vechiului şi Noului Testament (cu excepţia Cărţii „Ester” şi a „Apocalipsei”). De asemenea ajută pe Vasile cel Mare la redactarea „Filocaliei”. Pentru gândirea lui adâncă Biserica l-a numit „Cuvântător de Dumnezeu”.

Sf. Grigorie, Cuvântătorul de Dumnezeu era la stat om de mijloc: cu faţa galbenă, dar veselă; cu nările late, cu sprâncenele drepte; căutătura blândă, cu ochiul drept mai mâhnit, căci avea un semn de lovitură pe pleoapă; barba lungă, dar destul de deasă şi cam galbenă pe margine; cu părul alb, pleşuv.

Moaştele sale au fost aduse din Nazianz-ul Capadochiei în Biserica „Sf. Apostoli” din Constantinopol de către iubitorul de Hristos şi preacucernicul Împ. bizantin Constantin VII Porfirogenetul (913 – 920; 944 – 959).

Este prăznuit de Biserica Ortodoxă la 25 şi 30 ianuarie, iar de Biserica romano-catolica la 2 ianuarie.

1.3. NEVŞEHIR (NYSSA) – REŞEDINŢA EPARHIEI SF. GRIGORIE DE NISA

Oraşul Nevşehir cu numele străvechi Nyssa este amplasat în centrul Anatoliei Centrale între Oraşele Aksaray (80 km) şi Kayseri (83 km) la baza unei coline pe Valea Râului Kizilirmak, la altitudinea de 1194 m având o populaţie de cca 50.000 locuitori.

Descoperirile arheologice au demonstrat că vechea Cetate Nevşehir datează din anul 3000 î. Hr. Devenind importantă ea a fost ocupată de: egeeni, până în sec. XII î. Hr.; de cimerineni, spre sec. VII î. Hr.; trecând apoi sub dominaţia asirienilor, în perioada 680 – 610 î. Hr.; apoi sub cea a mezilor, până-n anul 550 î. Hr. şi a perşilor, până-n anul 332 î. Hr.

După perioada elenistică (332 î.Hr. - d.Hr.) cetatea a fost ocupată de romani în anul 17 d. Hr. şi cedată apoi Bizanţului în anul 395. După aceea a trecut sub diverse popoare (selgiuicid, ilhanilar, eretna şi karamangullar) şi a fost anexată Imp. Otoman în anul 1446. Sub acest imperiu oraşul s-a dezvoltat considerabil mai ales când Paşa Damat Ibrahim din Nevşehir a devenit mare Vizir (1720). În perioada marelui Vizir au fost construite câteva edificii importante ca: moschei, medrese (şcoli teologice musulmane), hanuri şi hamamuri (băi musulmane) ce reprezintă capodopere ale acestui oraş.

Azi Oraşul Nevşehir este principalul centru comercial al zonei, reşedinţa unei vaste regiuni având aspectul tipic al unui oraş modern din Podişul Anatoliei, cu edificii istorice şi turistice. În acest oraş pot fi vizitate Castelul Nevşehir şi Moscheea „Paşa Damat Ibrahim”. Castelul Nevşehir este o mică fortăreaţă bizantină restaurată de selgiuicizi şi otomani şi amplasat pe vârful unei coline ce domină oraşul Nevşehir. El are formă pentagonală cu patru donjuani cilindrici, creneluri şi cu două intrări. Moscheea „Paşa Damat Ibrahim” reprezintă de fapt un ansamblu religios islamic fiind compus din mai multe clădiri. Ea include: un spital, o şcoală gimnazială, o bibliotecă şi un hamam (baie) construite din ordinul marelui Vizir, Damat Ibrahim. Arhitectul proiectului s-a inspirat din moscheile Capitalei (Constantinopol) plasând în apropierea intrării o grădină cu fântână acoperită de o cupolă cu coloane, precedată de un portic şi acesta sub cupole. Porticul are bolte colorate şi adăposteşte un altar preţios cu fragmente din Coran. În prezent toate aceste clădiri formează Muzeul oraşului dedicat marelui Vizir, Damat Ibrahim. Sălile Muzeului au fost inaugurate în anul 1967 când a fost comemorat marele binefăcător al oraşului, Damat Ibrahim. Cu această ocazie a fost executată statuia lui ce a fost plasată în centrul Complexului religios.

Sus lângă vechea citadelă bizantină se află Biserica „Sf. Grigorie de Nisa”, o bazilică măreaţă cu trei abside la răsărit ce a fost transformată de turci în închisoare. În acest scop au fost ridicaţi pereţi interiori, înălţimea bisericii a fost etajată şi au fost amenajate celule, iar în exterior au fost construite clădiri anexe. De câţiva ani însă deţinuţii au fost transferaţi la o altă închisoare, iar biserica a rămas părăsită. Încă mai pot fi văzute urmele motivelor florale exterioare şi cele de pictură din interior ce au fost afumate intenţionat sau au fost victime ale unui incendiu. Stilul arhitectonic este cel bizantin. N-am putut intra în biserică, dar profitând de lipsa geamurilor am putut cunoaşte cel puţin în parte soarta unui lăcaş creştin într-o ţară intolerantă Creştinismului. Din experienţa istoriei nu sperăm decât să rânduiască bunul Dumnezeu evenimentele de aşa manieră, încât să renască faima de odinioară a vieţii creştine în aceste locuri pline de semnificaţie religioasă pentru ceea ce înseamnă Ortodoxia azi.

Cât îi datorăm Sf. Grigorie de Nisa? Ar fi poate destul să ne gândim la ideea de epectază pe care o dezvoltă în opera sa de referinţă „Despre viaţa lui Moise”. O idee ce este definitorie efortului de mântuire a omului, ce diferenţiază Ortodoxia, atât de nota juridică apuseană, cât şi de subiectivismul protestant şi neoprotestant. În acest sens Sf. Grigorie prelucrat apoi de către Sf. Maxim Mărturisitorul ne spune că omul are posibilităţi infinite de a se îmbunătăţi în Dumnezeu. Cu cât urcă mai mult spre Dumnezeu cu atât îşi dă seama că mai are de urcat şi urcuşul este o prefacere continuă în bunătate şi iubire. Sf. Maxim redă ideea în alţi termeni spunând că omul este dator în fiecare clipă să pună un început bun vieţii sale pentru a nu se lăsa ispitit şi cu atât mai puţin stăpânit de păcat. Şi astfel din început în început, prin începuturi să ajungă la Începutul cel fără de început, Dumnezeu. La Sf. Grigorie de Nisa nu este loc nici de merite prisositoare, cum susţine creştinismul apusean că pentru mântuire omul are nevoie de o anumită cantitate de fapte bune şi nici de subiectivizarea credinţei ca în protestantism unde fiecare îşi are norma sa proprie de credinţă. Sf. Grigorie a fost extraordinar de clar: „Credinţa care mântuieşte este nu subiectivă şi exclusivistă, ci cea care se regăseşte şi se hrăneşte din credinţa dintotdeauna a Bisericii, care este o credinţă dovedită prin fapte bune fără sfârşit”. Sunt lucruri clare spuse în sec. IV, care dacă ar fi fost cunoscute şi mai ales trăite şi ţinute ca normative n-ar fi alunecat nici spre juridismul exterior apusean şi nici spre subiectivismul şi individualismul protestant. De altfel întreaga sa operă degajă „nesăturata lui tensiune după cunoaştere şi conştiinţa despre neputinţa de a ajunge vreodată la capătul cunoaşterii necuprinsului Dumnezeu”. Gânduri ce ne-au frământat trecând prin locul unde a trăit şi activat Sf. Grigorie de Nisa. Turcii care trăiesc în acest areal necunoscându-i viaţa şi opera n-au nici cel mai mic respect pentru Lăcaşul Sfânt părăsit după ce ani la rând a fost pângărit.

Să ne reamintim câteva aspecte din viaţa şi activitatea Marelui Părinte: acesta a fost fratele mai mic al Sf. Vasile cel Mare, care s-a născut în anul 335 în Cezareea Capadochiei unde a şi învăţat carte remarcându-se prin setea de cunoaştere şi prin puterea gândirii sale. A fost o vreme citeţ, după care a îmbrăţişat pentru scurt timp cariera didactică fiind Profesor de Retorică. S-a căsătorit cu fericita Teosebia pe care Sf. Grigorie de Nazianz a cinstit-o cu multe laude numind-o „podoaba Bisericii, frumuseţea Lui Hristos şi cea cu adevărat Sfântă soţie de Preot”. Din nefericire în timpul domniei Împ. roman Valens (364 – 378) Teosebia a trecut la cele veşnice, iar Sf. Grigorie s-a retras la mănăstirea fratelui său, Sf. Vasile de pe malul Râului Iris din Pont unde a rămas timp de aproape 10 ani. Vremurile erau tulburate de încercările arienilor de a se impune în Biserică. Cum Sf. Vasile era Arhiepiscopul Cezareii Capadochiei având nevoie de sprijin împotriva ereticilor l-a chemat pe fratele său, Grigore la Treapta slujirii arhiereşti încredinţându-i Scaunul Cetăţii Nissa în anul 371. Nu era o cetate prea importantă, dar Sf. Vasile voia oameni cu o credinţă ortodoxă neşovăielnică în jurul său: „Este mai bine ca Episcopul să dea cinste Scaunului său, decât să capete cinste Episcopul de la Scaun” era convingerea Sf. Vasile. În slujirea arhierească Sf. Grigorie a avut de suferit fiindcă arienii susţinuţi de Împ. Valens înscenându-i vina de a fi lapidat bunuri bisericeşti au reuşit să-l depună din Treaptă printr-un simulacru de Sinod ţinut chiar la Nisa în anul 376 hotărând să-l închidă. A scăpat cu fuga şi nu s-a putut întoarce până la moartea Împ. Valens (9 august 378). Primirea pe care i-au făcut-o păstoriţii săi la revenirea în Scaun arată cât de mult era preţuit şi iubit de credincioşi. În această perioadă de erezie pnevmatomahă, adică a celor care luptau împotriva Duhului Sfânt dispute, controverse şi Sinoade puteau fi întâlnite peste tot.

După moartea fratelui său, Sf. Vasile (379), Sf. Grigorie se prezintă ca unul dintre reprezentanţii cei mai autorizaţi ai Ortodoxiei în Asia Mică. Sinodul de la Antiohia (379) îi încredinţează misiunea de Inspector bisericesc în Pont, Palestina şi Arabia. Acum a primit misiunea de a instaura pacea între Biserica Arabiei şi cea din Palestina tulburate de erezie. Este ales între timp Mitropolit de Sevastia – Armenia (azi Sivas – Turcia) unde a fost reţinut câteva luni ca într-o captivitate babiloniană după cum singur avea să mărturisească.

A luat parte la Sinodul II Ecumenic de la Constantinopol din anul 381 unde a fost clarificată şi statornicită credinţa în Duhul Sfânt şi unde l-a apărat pe Sf. Grigorie de Nazianz. A fost unul dintre cei mai mari oratori ai Bisericii şi a scris o bogată operă teologică. Scrierile sale au făcut din el un Părinte al Părinţilor şi „Stâlp al Ortodoxiei” ele dovedind o puternică gândire ortodoxă şi o înaltă trăire lăuntrică. Dintre cele mai cunoscute menţionăm: „Despre crearea omului” (scrisă în 379 pentru a completa Hexaimeron-ul Sf. Vasile cel Mare care se oprise la Ziua a cincea a Creaţiei); „Despre viaţa lui Moise” (cu subtitlul „Despre desăvârşirea prin virtute”); „Demonstraţia Întrupării Divine după asemănarea omului” (împotriva ereticului Apolinarie); „Tâlcuire amănunţită la Cântarea Cântărilor”; „Despre Fericiri”; „Despre Rugăciunea Domnească”; „Marele Cuvânt catehetic”; „Dialogul despre suflet şi înviere” şi multe altele. Sf. Grigorie este şi autorul a 8 Canoane ce se referă la: „Păcate şi tămăduirea lor” (Canonul 1); „Căderea de la credinţă” (Canonul 2); „Canonisirea celor care apelează la vrăjitori” (Canonul 3); „Desfrâul şi adulterul” (Canonul 4); „Uciderea” (Canonul 5); „Lăcomia şi furtul” (Canonul 6); „Prădarea mormintelor” (Canonul 7); „Sacrilegiul” (Canonul 8). În ziua de 10 ianuarie a anului 394 s-a mutat la cele veşnice fiind un model de evlavie, trăire şi gândire creştină.

Ca înfăţişare Sf. Grigorie era întru totul asemănător fratelui său, Sf. Vasile, afară de cărunteţe, barbă mai scurtă şi faţă puţin mai veselă.

Biserica de Răsărit îl prăznuieşte la 10 ianuarie, iar cea de Apus la 9 martie.

2. LOCUINŢE ŞI LĂCAŞURI SFINTE SUBTERANE

În Regiunea Capadochia oamenii au locuit în aceste labirinturi rupestre (săpate în piatră) chiar din epoca neolitică. În acestea îşi aveau şi lăcaşuri de cult. Cărţile de istorie nu ne-o spun, dar există indicii în structurile caselor-peşteră, rămăşiţele de morminte şi în picturile extraordinare de pe pereţi. În Capadochia au fost estimate peste 3.000 de biserici şi capele săpate în stâncă cele mai multe fiind surpate parţial sau total.

Din sec. III î. Hr. în Capadochia erau o serie de stătuleţe independente conduse de către Regi-Preoţi. În perioada romană (începând cu anul 18 d. Hr.) regiunea a devenit un adăpost al creştinilor pentru a scăpa de persecuţii. Invaziile arabe din perioada sec. VII – IX au găsit din nou regiunea servind drept refugiu. Mii de oameni ocupând dealurile şi adăposturile pentru a scăpa de sabia teribilă a Islamului.

Izolarea Capadochiei a atras o mulţime de Ermiţi (Pustnici) şi alţi oameni evlavioşi în căutarea de locuri retrase şi ferite de primejdia musulmană, dar şi pentru o viaţă creştină smerită pentru a-şi servi Domnul prin Posturi neîntrerupte, rugăciune şi celibat. Deşi au devenit cunoscuţi Călugării – Monachos însemnând „cei singuratici”, cei care i-au urmat s-au strâns inevitabil în jurul lor şi astfel au luat naştere primele mănăstiri creştine. În anul 360 d. Hr. Sf. Vasile cel Mare din Kayseri a emis o serie de legi pentru asemenea comunităţi ce apăreau. Aceste legi sunt încă valabile în biserica ortodoxă greacă şi au ajutat la formarea bazei Regulilor Sf. Benedict în Vest prin intermediul Sf. Ioan Casian.

Departe de a se retrage din viaţă mulţi Călugări din vremurile de început s-au văzut drept avangarda armatei creştine. Crucile graffiti mâzgălite pe multe temple clasice datează de la încercările Călugărilor de a „dezinfecta” clădirile de păgânism. În acelaşi timp Călugării au început să sculpteze o extraordinară serie de biserici şi capele în piatra moale a Capadochiei asumându-şi arhitectura bizantină timpurie.

Dominaţia arabă ar fi putut aduce sfârşitul mănăstirilor, dar surprinzător Islamismul s-a dovedit tolerant faţă de Creştinism cel puţin în această regiune, Capadochia înflorind relativ în siguranţă. În timp influenţa noii religii a început să se facă simţită prin „puritani” care au combinat interzicerea idolilor de către Vechiul Testament cu tabuul islamic în ceea ce priveşte reprezentările umane. În perioada 726 – 843 iconoclaştii au atacat cu sălbăticie mii de fresce superbe şi mozaicuri puţine dintre picturile fragile supravieţuind atacului, dar Creştinismul a avut puterea să renască bisericile fiind din nou împodobite cu fresce.

Ultima mare înflorire a Creştinismului în Capadochia a avut loc în perioada sec. IX – XI când mănăstirile au fost decorate şi pământul a plămădit o aristocraţie războinică de bizantini de lângă frontiere care luptau să-i respingă pe arabi. Mulţi Sfinţi sunt înfăţişaţi în haine de luptă.

Bătălia de la Manzikert (1071) a hotărât în cele din urmă cucerirea acestor părţi din Anatolia de către turci. Proprietarii bizantini de pământuri au fost capabili să supravieţuiască încă două secole, dar prin sec. XIV regiunea era sub dominaţie musulmană. Doar câteva mănăstiri mici luptau în colţurile îndepărtate ale regiunii; epoca măreaţă se sfârşise.

2. 1. UÇHISAR

Localitatea (Satul) Uçhisar („Cele trei castele”), una dintre cele mai frumoase aşezări din Capadochia se află pe drumul Nevşehir – Avanos la cca 8 km spre est de Nevşehir având o populaţie de cca 3.500 de locuitori. Aşezarea a fost înfiinţată în cavităţile săpate în stâncă, după care a coborât pe sol din cauza eroziunii. Uriaşul turn de cenuşă vulcanică cu camere dispuse în formă de fagure reprezintă cel mai înalt reper din Regiunea Capadochia. De pe vârful său poate fi admirată toată Capadochia. Castelul Uçhisar afectat de eroziune din acest turn oferă o spectaculoasă vedere asupra localităţii şi asupra formaţiunilor geologice din Văile Göreme şi Guvercinlik. De asemenea de pe acest vârf abrupt poate fi admirat minunatul răsărit de soare, precum şi misterioasele şi magnificele scene formate de apusul de soare pe „coşurile de fum” prin jocul de lumini şi umbre ce te fac să te simţi într-o lume fantastică.

Cu toate că forma Turnului din Uçhisa este diferită de cea a Turnului din Ortahisar ele formează un lanţ de fortăreţe pentru accesul în Capadochia. Această utilizare defensivă a fost folosită de-a lungul timpului: hitiţii considerau aceste formaţiuni fortăreţe naturale; perşii şi macedonenii le-au exploatat în acelaşi scop; bizantinii le-au folosit ca filtru împotriva invaziilor islamice. Configuraţia teritoriului îngreuna mişcările rapide şi reprezenta cea mai uşoară apărare, în timp ce camuflajul perspicace al locuinţelor şi mănăstirilor, din interiorul stâncilor constituia o protecţie suplimentară.

Musulmanii au devenit stăpânii teritoriului şi au exploatat structurile naturale creând în această zonă deja protejată mici centre ce serveau drept locuri de popas pentru caravane.

În zilele noastre asperităţile terenului sunt bine marcate şi în jurul pintenului central unde încă se află „căminele zânelor” este o aglomeraţie de locuinţe. „Citadela” ce se ridică deasupra nivelului localităţii cu câteva zeci de metri se prezintă ca un mare turn cilindric flancat de o falie al cărei vârf se termină în formă de foarfece.

Sub casele din „citadelă” există o galerie de vreo 100 m ce şerpuieşte în tuful muntelui, construită în antichitate şi folosită în caz de asediu. Aceasta trebuia să asigure legătura între fortăreaţă şi exterior şi aprovizionarea cu apă. Şi aici ca şi-n Ortahisar urbanizarea recentă este determinată, în mare măsură de serviciile turistice. Uçhisar oferă posibilităţi de cazare a turiştilor prin cele câteva hoteluri, moteluri şi pensiuni. Aici a fost construit Hotelul de Piatră (Kaya Oteli) parţial săpat în piatră (primele două etaje au fost construite în anul 1969, iar restul ulterior) de unde poate fi admirată Localitatea Uçhisar, precum şi minunatele Văi Göreme şi Guvercinlik cu formaţiunile lor geologice de o rară frumuseţe. Tot de aici putem admira „Coşurile de Fum” („Porumbare”), precum şi răsăritul şi apusul de soare, ce sunt feerice.

În împrejurimile Hotelului de Piatră există o vale numită „Valea Porumbarelor”. Este vorba de edificii şi construcţii rupestre cu faţade foarte mari vechi sau moderne. În interior au fost săpate nişe pentru păsări ce-şi fac aici cuiburi şi lasă un morman de guano folosit ca îngrăşământ în agricultură. În apropierea Uçhisar-ului există o vale adâncă sub formă de canion săpată de ape numită „Valea Albului de Nea”, după culoarea stâncilor malurilor abrupte lipsite de vegetaţie.

Vârfurile stâncilor din această zonă conţin onix de culoare galbenă sau verde, folosit pentru confecţionarea unor obiecte ornamentale. Terenul de aici este prielnic livezilor de caişi şi viţă de vie, precum şi culturilor agricole.

La nord de Uçhisar unde drumul ce duce spre Avanos se bifurcă spre Göreme se află Localitatea Avçilar întemeiată într-o epocă îndepărtată, după cum rezultă de pe o piatră funerară din perioada romană, situată pe o stâncă abruptă. Piatra funerară este de tip rupestru reprezentând pronaosul unui mic edificiu religios de unde se intră în camerele mortuare. Aici locuinţele cele mai vechi în formă de cub au fost săpate în tuf. Mai recent locuinţele au fost construite şi în spaţiile dintre conurile de tuf, dar tot în formă cubică cu ferestre înguste.

2. 2. ORTAHISAR

Localitatea (Satul) Ortahisar este situată la vest de Ürgüp pe o derivaţie de 2 km la cca 17 km de Nevşehir şi la cca 7 km de Ürgüp având o populaţie de cca 1.000 locuitori. Ortahisar („Cetatea de Mijloc”) reprezintă aşezarea cu două castele construite în perioada în care creştinii au avut nevoie de ele fiind înconjurate de locuinţe. Există un tunel de cca 300 m lungime ce leagă aceste două castele (Ortahisar – cu 23 etaje şi Izhak). Probabil creştinii le utilizau pe ambele pentru ainduce în eroare inamicii. Turnurile Ortahisar şi Uçhisar sunt stânci gigantice de unde poate fi admirată toată Regiunea Capadochia. La intrarea drumului principal în localitate, pe ambele părţi există magazii săpate în stâncă, folosite pentru depozitarea citricelor. Aceste magazii erau ca nişte frigidere naturale în care putea fi stocat necesarul alimentelor pe un an de zile pentru toată Turcia.

Aşezarea este compusă dintr-o serie de construcţii foarte simple, dar pitoreşti. Cele mai vechi edificii sunt construite în blocuri de tuf deseori alipite fără mortar. Casele şi magazinele în general n-au decât cel mult două etaje. La etajul superior ajungem pe o scară exterioară făcută din blocuri de tuf înfipte în perete deseori fără parapet. Edificiile cele mai recente sunt construite cu piatră locală (tuf) având suprafeţele exterioare văruite în alb sau roz şi ornate cu muluri simple. Locuinţele sunt uniforme şi aproape toate cu acoperiş plat.

Aproape de Piaţa satului se ridică un monolit stâncos asemănător cu un turn având denumirea de „Sivrikaya”. În interiorul acestuia sunt amenajate numeroase încăperi găurind această stâncă ce arată ca un stup de albine.

În Localitatea Ortahisar putem vizita Bisericile rupestre „Harim” şi „Galbenă” („Sarica”), iar în împrejurimile sale Bisericile rupestre: „Din Valea Halas” („Halasdere”), „Balkan”, „Cu sfeclă” („Pancarli”), „Cu iepure” („Tavşanli”), „Cu geambaş” („Cambazli”) şi „Kepez”.

2. 3. MUSTAFAPAŞA (SINASSOS)

Localitatea (Satul) Mustafapaşa se află în partea sudică a Orăşelului Ürgüp la cca 6 km de acesta. Aşezarea se întinde pe un coridor vulcanic lung de 15 km fiind numită până-n anul 1923 „Sinassos” şi locuită de comunităţi greceşti foarte active care cu toate că se exprimau în limba turcă foloseau alfabetul grecesc pentru a scrie.

Acest fost orăşel grecesc nu şi-a revenit nici până azi în urma loviturii primite o dată cu prăbuşirea Imp. otoman. Aşezarea a păstrat intactă atmosfera trecutului cu străduţele sale drepte mărginite de căsuţe construite în sec. XIX, cu balcoane elegante şi cu ferestre din piatră sculptată. Interioarele caselor sunt şi ele decorate elegant cu fresce frumoase în culori. Scene pictate ce pot fi văzute şi azi în interiorul caselor sunt: tineri îndrăgostiţi pe un balansoar; judecata Sf. Ap. Pavel; Efes; Londra sec. XIX; Napoleon luptând cu arabii în deşert ş. a. Din păcate cele mai multe sunt condamnate distrugerii. Aceste case greceşti sunt prea mari pentru agricultorii locali care le înlocuiesc rapid oricând au posibilitatea cu case în stil modern.

Caracteristicile perioadei anterioare pot fi văzute şi în domeniul edificiilor religioase, precum Biserica „Sf. Vasile cel Mare” (sec. VIII) cu fresce din sec. IX, care cu toate că a fost golită de mobilierul ei şi-a păstrat aspectul solemn arătând ca în ziua în care credincioşii au părăsit-o (1923). Construită în piatră această biserică se află pe o pajişte deasupra unui defileu din afara localităţii Mustafapaşa.

2.4. ÜRGÜP

Conform cercetărilor arheologice Orăşelul Ürgüp datează din perioada hitiţilor (sec. IX – XIII î. Hr.), în perioada bizantină (în special în sec. X şi XI) a strălucit, iar în cea selgiuicidă (sec. XI – XIII) a strălucit în continuare, după care a decăzut fiind o capodoperă a culturii, istoriei şi civilizaţiei cu vestigiile sale descoperite şi păstrate până-n prezent.

Localitatea Ürgüp este amplasată pe traseul Aksaray – Nevşehir – Kayseri la 20 km spre est de Nevşehir şi la 63 km spre vest de Kayseri, pe Valea Pârâului Damsa. Conform tradiţiei locale denumirea „Ürgüp” provine de la cuvintele „ur” („piatră”) şi „kup” („multă”). Într-adevăr orăşelul este amplasat pe un platou de piatră puţin înclinat de culoare roz şi bej lipsit de vegetaţie. Punctul cel mai înalt al platoului îl reprezintă Muntele Topuz (1.500 m) ce are un aspect rigid. Casele cele mai vechi au acoperişuri plane şi sunt săpate în tuf părând uneori ascunse şi confundându-se cu peisajul local. Suprafaţa tufului fiind oxidată a format o scoarţă tare rezistentă la condiţiile vitrege ale zonei. Aici verile sunt fierbinţi şi iernile reci. Temperatura medie a lunii iulie este de + 28 ºC, iar a lunii ianuarie de – 7 ºC.

Solul din zonă este moale şi fertil de culoare albă pretându-se în special podgoriilor şi livezilor cu pomi fructiferi (meri şi caişi). Podgoriile de aici sunt renumite în întreaga lume. Anual în luna octombrie are loc la Ürgüp Festivalul Internaţional al Vinului. În împrejurimile acestei localităţi sunt văi formate de lavă şi tuf vulcanic unde pâraiele au format cute şi crăpături interesante de unde este scos tuful pentru diverse construcţii. Grosimea maximă a stratului de tuf a fost estimată la 100 m.

Bucăţile de rocă ce-au ajuns în această zonă datorită erupţiilor vulcanice ale Muntelui Erciyes pot fi recunoscute foarte uşor şi azi. Aceste erupţii şi evenimentele naturale ce-au urmat la care s-au adăugat revărsările marelui Râu Kizilirmak şi eroziunile au adăugat particularităţi caracteristice peisajului de la Ürgüp. Formaţiunile naturale cele mai interesante ce pot fi văzute în zonă sunt „Coşurile de Fum”, „Piramidele” şi „Conurile” de dimensiuni şi forme variate cu înălţimi până la 30 m. Pe vârful unor „Piramide” sau „Conuri” pot fi văzute nişte pietre mari ce seamănă cu nişte acoperişuri sau „Pălării” părând a fi puse de mâna omului.

Aceste „Pălării” sunt din piatră mai dură protejând formaţiunile geologice împotriva agenţilor atmosferici (ploi, zăpezi, vânturi). La suprafaţa formaţiunilor naturale se află stratul de cenuşă vulcanică (tuf), după care urmează stratul de lavă vulcanică (din bazalt şi andezit).

Împreună cu aceste formaţiuni naturale magnifice şi incredibile Creştinismul a căpătat o înfăţişare particulară şi importantă cu o mulţime de construcţii sfinte (mănăstiri, biserici şi capele) reprezentând un orăşel al artei bizantine. Aceste construcţii, deşi abandonate de mai multe secole şi lăsate în voia sorţii încă-şi mai păstrează caracteristicile.

Interesante sunt ornamentele făcute de mâna omului pe piatră în decorarea bisericilor rupestre ce sunt întâlnite destul de des aici. O atenţie specială a fost acordată pentru realizarea aspectului exterior şi interior al mănăstirilor şi bisericilor. Elementele decorative folosite reflectă forma artistică specifică a acelor timpuri. Asupra stâncilor s-a acţionat manual, iar pentru picturi au fost folosite vopsele naturale cu adezivi puternici. Au fost realizate portrete cu chipuri vii reprezentând adevărate opere de artă. Există şi portrete sub formă de medalion (cu cercuri rotunde sau ovale) reprezentând diverşi sfinţi (M. Mc. Gheorghe, M. Mc. Varvara, M. Mc. Eustatie, M. Mc. Ecaterina, M. Mc. Hristofor, Sf. Mc. Teodor ş. a.). De asemenea sunt reprezentaţi Sf. Împ. Constantin şi Elena cu Sf. Cruce, precum şi diverse petreceri celebre din acele timpuri. În toate bisericile şi capelele la loc de cinste sunt redate diverse scene din Viaţa Lui Iisus Hristos. Culorile naturale folosite la picturile bisericilor şi capelelor conform tradiţiei locale sunt folosite acum la confecţionarea covoarelor şi carpetelor.

În apropiere de Ürgüp în Valea Kizilçukur poate fi văzut cel mai frumos răsărit de soare din întreaga Regiune a Capadochiei. Iar între Ürgüp şi Avanos se află Valea Roză ce oferă o frumuseţe naturală extraordinară.

La câţiva km de Ürgüp se află numeroase mănăstiri, biserici şi capele rupestre răspândite pe o zonă vastă: vechile edificii din Valea Balkar (sec. VI) în direcţia Ortahisar; la cca 15 km spre sud aproape de Localitatea Cemil, frumoasa Mănăstire „Sf. Arhangheli” („Basmelek”); la Ayvalik se află Bisericile „Dintre mărăcini” („Karaçali”) şi „Yucari”; la cca 15 km spre sud-est la Yeşilöz (Tagar) se află uimitoarea Biserică „Sf. Teodor” cu 4 piloni centrali susţinând o cupolă şi cu fresce unice (sec. XI).

Orăşelul Ürgüp fiind cel mai aproape de văile cu formaţiuni naturale ciudate este foarte solicitat de turişti şi deci are foarte multe posibilităţi de cazare. Aici există 59 de hoteluri (marea majoritate particulare), un motel, 13 pensiuni (marea majoritate particulare) şi un camping.

2.5. VALEA GÖREME (GÖREME VADISI)

Göreme (Korama) reprezintă Parcul Naţional al Regiunii Capadochia fiind o destinaţie de vis pentru foarte mulţi turişti. Localitatea (Satul) oferă certe spectacole, cele mai uimitoare din Capadochia în materie de formaţiuni geologice. Frumuseţea încântătoare a Văii Göreme poate fi urmărită în timpul răsăritului şi apusului de soare, datorită minunatei scene a umbrelor realizate de „Coşurile de Fum”. Structura terestră formată de erupţiile vulcanice şi de eroziuni furnizează o vedere superbă unică.

Localitatea Göreme este situată la cca 7 km de Ürgüp şi la cca 13 km de Nevşehir în Valea Göreme fiind cea mai frecventată de turişti. Zona Göreme a fost locuită chiar din timpuri antice, iar într-o perioadă mai recentă ea a fost ocupată de Creştini. Mulţi locuitori din această zonă trăiesc şi azi în adăposturi de piatră. Căile de comunicaţii urmând adeseori drumurile foarte vechi sunt frecventate de căruţe ale diverşilor comercianţi, trase în general de măgari.

Göreme a fost un important centru al Creştinătăţii în perioada sec. VI – IX având câteva sute de biserici construite în piatră, în prezent majoritatea fiind prăbuşite total sau parţial. Creştinii şi comunităţile minoritare au făcut din acest ţinut cu aspect geologic particular un loc de refugiu şi de retragere din calea invadatorilor stabilindu-se în interiorul conurilor de tuf pentru a nu fi reperaţi şi a se putea apăra mai uşor. Artizanii în piatră au avut ocazia să dea dovadă de abilitate: reluând formele arhitecturale ale bisericilor din marile centre le-au interpretat conform posibilităţilor lor şi să se îngrijească de ornamentarea lor fără a ţine cont de exigenţele statice. În perioada iconoclastă (726 – 843) bisericile neavând decât reprezentări abstracte şi simbolice pictura a atins aici un înalt nivel. S-a născut chiar un stil propriu – „Stilul capadochian” – al cărui punct de plecare este stilul comun marilor oraşe pe care tinerii pictori le-au reprodus şi schematizat conform exigenţelor familiare din mănăstiri. Stilizarea extremă a personajelor şi a elementelor naturale se explică prin faptul că bisericile rupestre din Göreme se află în interiorul satului de Călugări. Pentru ei personajele reprezentate pe pereţi trebuiau să constituie doar o reamintire a Sf. Scripturi pe care o cunoşteau foarte bine. Frescele pictate din interior costau foarte scump şi pentru a le putea plăti trebuiau să recurgă la diverşi binefăcători şi să se adreseze unui artist mediocru. Aceste lucruri ca şi influenţele iconoclaste au contribuit la răspândirea unor picturi abstracte fără referinţe naturaliste: de aici chipuri ovale, busturi pătrate şi priviri fixe. La acestea se adaugă arhitectura religioasă locală cu diverse modele legată parţial de faze cronologice adeseori contestate.

Unul dintre subiectele despre care se discută cel mai mult este cel privitor la datarea picturilor geometrice, abstracte şi simbolice. A fost admis deseori că ele încep din epoca iconoclastă (726 – 843) şi cum picturile erau executate direct pe piatră s-a gândit că ar putea data o dată cu realizarea edificiilor respective. Dar se pare că într-adevăr aceste picturi să fie mai târzii. Ele ar fi jucat rolul de decorări provizorii pictate pe un strat tencuit.

Cronologia absolută a monumentelor a fost schimbată: majoritatea încep din sec. XI. Dar n-a fost atinsă succesiunea diferitelor faze de arhitectură. În timpurile cele mai vechi, planul bisericilor era pătrat, cu acoperiş plat sau plat cu boltă şi în spate o absidă semicirculară de mici proporţii. Apoi au fost realizate edificii religioase al căror plan era asemănător cu al celor precedente, dar cu trei abside. Mai târziu au început a fi construite biserici cu trei naosuri separate de 4 ÷ 8 coloane. Sub naosul central se ridica o cupolă în timp ce tavane plate acopereau naosurile laterale. Planul cel mai recent introdus la Constantinopol (Istanbul) în sec. IX – X a fost adoptat în Capadochia la începutul sec. XI şi prevedea un spaţiu aproape rectangular cu 4 coloane dispuse în centrul încăperii şi pavajul coborât deasupra boltei centrale (uneori şi deasupra celor laterale) se ridica o cupolă, iar pe peretele din spate trei abside cu nişe. În interiorul acestui ultim tip de biserici au fost găsite uneori după ce-a fost detaşată tencuiala picturile simbolice la care m-am referit mai sus. Animalele ce-au fost reprezentate au valori diferite: peştele cu numele său vechi grec „iktus” format din iniţialele frazei ”Iesous Kristos Teou Uios Soter” adică: „Iisus Hristos Fiul Domnului Salvator” este simbolul păcii, precum şi al Duhului Sfânt; cerbul este simbolul sufletului; păunul este simbolul Învierii. În timp ce alte animale au o valoare simbolică ce datează dintr-o epocă necunoscută: cocoşul ce simboliza deja la greci ziua, vitalitatea şi lumina şi prin extensie binele; palmierul ce rezultă din evoluţia directă din Orient simbolizează arborele vieţii şi reprezentarea energiilor vitale şi a eternităţii.

Anumite structuri rupestre ale Regiunii Capadochia serveau drept cimitir. Unul dintre exemplele cele mai sugestive se află chiar la intrarea în Localitatea Göreme unde un con de piatră închide o capelă funerară înzestrată cu o faţadă mică. Interiorul este o cameră pătrată cu bancă de jur-împrejur şi o absidă cu lunetă. În pavaj şi mai târziu şi sub bancă au fost săpate nişte gropi pe care erau puse probabil plăci de închidere.

La cca 2 km de Localitatea Göreme pe drumul ce duce spre Ürgüp încă mai sunt peste 30 de biserici rupestre dintre cele mai frumoase din întreaga Regiune Capadochia. Ele sunt grupate în general în „Muzeul în aer liber” Göreme unde pentru intrare este percepută o taxă pipărată (în general de la creştini!) şi o taxă suplimentară pentru vizitarea bisericii noi din cadrul Bisericii „Patronului” şi a Bisericii „Întunecate”. În această zonă a locuit în trecut o comunitate religioasă. Aici în interiorul stâncilor cu forme destul de ciudate grupuri de Călugări au construit biserici pentru cultul lor creştin. Promotorul acestei comunităţi a fost Sf. Vasile cel Mare, pe vremuri Arhiepiscopul Cezareii Capadochiei, care a vrut să creeze acest mic nucleu monastic opunându-se tendinţei acelor timpuri când se preferau marile comunităţi sau viaţa solitară în Sihăstrii. Găurind aceşti mari monoliţi de tuf cu o tehnică uşoară tuful a putut fi lucrat cu uşurinţă manual fiind construite un număr mare de biserici. Conform unei tradiţii populare au existat 365 de biserici în Göreme (câte una pentru fiecare zi din an) din care azi doar vreo 30 sunt deschise publicului pentru vizitare. Ele au fost construite săpând tuful ceea ce a permis păstrarea tuturor elementelor de arhitectură şi lăsarea intactă a părţii exterioare a marilor monoliţi ai văii. Aceste stânci sunt deci goale şi aride excepţie făcând doar câteva lucarne (ferestre) ce permit să treacă lumina soarelui şi intrările, lucru ce a permis Călugărilor comunităţii să trăiască într-o perfectă retragere spirituală în Sihăstrii şi să se apere de incursiunile popoarelor turceşti care prin sec. XI au exercitat o mare presiune asupra teritoriului bizantin.

Ansamblul bisericilor ce poate fi văzut în Göreme este construit după anul 850, iar frescele ce le decorează pot fi plasate înainte de încheierea sec. XI. Stilul lor inspirat din operele existente în Capitală (Constantinopol) este totuşi de o simplitate extremă.

Arhitectura interioarelor aminteşte de edificiile construite în Bizanţ şi Siria, a căror interpretare şi este. Fiind foarte abili artizanii care au prelucrat tuful în condiţii tehnice foarte dificile n-au ştiut să evite erorile de simetrie şi aliniament. Acest lucru face ca bisericile să fie speciale şi pitoreşti. De asemenea detaliile sculpturilor şi chiar coloanele n-au un rol esenţial, ci acela de-a servi ca ornament.

Decorării arhitecturale de altfel magnifică i se adaugă decorarea pictată de profesionişti datorită protecţiei personalităţilor locale. Mai multe inscripţii uneori însoţite de portrete ne fac cunoscut numele artistului şi al persoanelor care au oferit fonduri. Conform cercetărilor istorice şi iconografice aceştia erau din rândul membrilor eminenţi ai societăţii rurale reuniţi uneori în trusturi în vederea realizării operelor de artă susţinând finanţări importante. Aceste opere de artă au fost realizate după perioada iconoclastă (726 – 843) ce interzisese prezenţa imaginilor în toată zona bizantină. Excesele credincioşilor care adorau reprezentările Lui Dumnezeu în locul Dumnezeului Însuşi şi care foloseau imagini pe post de amulete atribuindu-le o putere taumaturgică (magică), precum şi influenţa religiei musulmane au provocat abandonul iconografiei religioase şi descrierea imaginilor existente. La sfârşitul acestui curent religios au fost construite şi pictate cu diferite tehnici minunatele biserici din Göreme. Toate prevedeau utilizarea directă a pereţilor stâncoşi ca suport şi aplicarea unei pânze de tencuială pentru a etala culorile. Datorită impermeabilităţii tufului şi climatului interior al bisericilor puţin expus saltului de temperatură din exterior culorile şi-au păstrat vivacitatea după atâtea secole.

În „Muzeul în aer liber” Göreme situat la cca 2 km spre Ürgüp, precum şi-n împrejurimile Localităţii Göreme sunt mai multe mănăstiri, biserici şi capele pe care le redăm mai jos:

a) În „Muzeul în aer liber” Göreme:

a1) Biserica „Patronului / Cataramei”(„Tokali” Kilise)

Este situată pe partea stângă a aleii principale din incinta muzeului. Ea este una dintre cele mai mari şi mai impozante construcţii din toată Capadochia troglodită fiind construită şi decorată în perioade diferite.

Biserica este compusă din două încăperi distincte: biserica veche şi biserica nouă cu o capelă laterală. Biserica veche este compusă dintr-un pronaos longitudinal cu boltă şi un Altar transversal datând din sec. X ce reprezintă de fapt intrarea în biserica nouă. Aceasta este caracterizată prin 4 coloane de faţadă legate între ele cu arcade, un coridor în spatele coloanelor, 3 abside (una mare şi două mici) datând de la sfârşitul sec. X şi o încăpere laterală în stânga intrării reprezentând un mic Altar, construită într-o altă perioadă mai recentă.

Suprafaţa mai mare a bisericii comparativ cu a altora le-a permis Călugărilor care au avut mâna liberă după perioada iconoclastă să realizeze compoziţii mai realiste, mai detaliate şi executate cu mai multă atenţie. Cea mai folosită culoare ca fundal în Biserica „Patronului” este albastru închis reprezentând caracteristica principală ce-o deosebeşte de celelalte biserici. Printre bisericile din Göreme săpate în tuf Biserica „Patronului” posedă cel mai complet şi mai frumos ciclu de picturi în ordine cronologică.

După puţin timp de la terminarea lucrărilor de construcţii a fost începută ornarea cu picturi. Până-n anul 920 a fost terminat ciclul de picturi format din 29 de scene din Viaţa Lui Iisus Hristos în biserica veche. Dintre aceste scene amintim: „Bunavestire”, „Vizita Preasfintei Fecioare Maria la Sf. Elisabeta”, „Naşterea”, „Darurile Magilor”, „Masacrul inocenţilor de către Irod”, „Preasfânta Fecioară Maria cu Pruncul în braţe”, „Fuga în Egipt”, „Întâlnirea cu Sf. Ioan Botezătorul”, „Botezul”, „Transformarea apei în vin la nunta din Cana Galileii”, „Mersul pe apă”, „Înmulţirea pâinilor şi peştilor”, „Vindecarea orbului din naştere”, „Învierea lui Lazăr”, „Cina cea de Taină”, „Trădarea lui Iuda”, „Drumul Crucii”, „Crucificarea”, „Coborârea de pe Cruce”, „Învierea”, „Sf. Maria Magdalena la Mormânt” şi „Înălţarea”. Aceste scene sunt însoţite de chipurilor diferiţilor Sfinţi. Pentru aceste picturi au fost folosite în general tonurile verzi şi roşii ca frize pe pronaos şi boltă. Pe Altarul transversal sunt scene cu Minunile făcute de Iisus Hristos, scene din viaţa Sf. Vasile cel Mare şi descrieri ale Sfinţilor.

Biserica nouă cu Capela laterală au picturi din perioada iconoclastă.

La cca 30 de ani mai târziu absidele au fost acoperite cu fresce de către Pictorul Nikephoros. El este menţionat în inscripţiile de pe banda pictată pe peretele din stânga al bisericii noi. Din păcate este vorba doar de un fragment căci o parte din tencuială a căzut. Căderea tencuielii a scos la iveală existenţa unei decorări anterioare (din perioada iconoclastă) cu trăsături roşii pe un fond de culoare deschisă. Inscripţia invită vizitatorii să se roage pentru „Leon, fiul lui Constantin” care a luat asupra sa cheltuielile decorării. Pe un fond de albastru deschis sunt pictate de asemenea scene din Viaţa Lui Iisus Hristos însoţite de o legendă fiind în număr de vreo 40. Sunt şi scene din Vechiul Testament şi chipuri de Sfinţi printre care Sf. Simeon Stilitul şi episoade din viaţa Sf. Vasile cel Mare. Partea de sus a micului Altar lateral este împărţită în zone de o Cruce mare.

Biserica „Patronului” mai este cunoscută şi sub denumirea de Biserica „Cataramei” sau Biserica „Închizătorii” după numele unei picturi de pe una dintre arcade dispărută demult.

De jur-împrejurul Bisericii „Patronului” se află Capele şi Chilii construite la diferite înălţimi, precum: „Sf. M. Mc. Eustatie”, cu picturi din sec. XI; „Preasfânta Fecioară Maria”, cu picturi din aceeaşi perioadă şi „Sf. Proroc Daniel”, având printre alte picturi şi pe Daniel în groapa cu lei.

a2) Biserica „Cu meri” („Elmali” Kilise)

Este o biserică mică situată pe partea dreaptă a aleii principale din incinta Muzeului. Intrarea este printr-un culoar ce duce într-o cameră rectangulară, iar de aici dintr-o parte intrăm într-o sală de mese, iar din cealaltă parte – în biserica propriu-zisă.

Biserica este tipică de formă pătrată cu cupola centrală sprijinită pe 4 coloane de unde pleacă arcade transversale şi 3 abside (una mare şi două mici). Picturile bolţilor absidelor sunt în tonurile: galben, maro, alb, albastru şi roşu aprins reprezentând scene din Viaţa Lui Iisus Hristos, Sfinţi şi Arhangheli. Scenele din Viaţa Lui Iisus Hristos sunt: „Botezul”, „Învierea lui Lazăr”, „Intrarea în Ierusalim”, „Cina cea de Taină”, „Trădarea lui Iuda”, „Crucificarea” şi „Învierea”. Pe absida centrală este pictat Hristos Pantocrator stând pe Tron între Preasfânta Fecioară Maria şi Sf. Ioan Botezătorul. Profeţii, Patriarhii şi Evangheliştii sunt pictaţi pe arcadele coloanelor şi în medalioanele pandantivelor. Ornamentele perioadei iconoclaste pot fi văzute în unele fresce al căror mortar a fost îndepărtat parţial. Numele bisericii provine probabil de la livada de meri din afara intrării principale

în biserica acum ruinată.

a3) Biserica „Sf. Varvara” („Barbara” Kilisesi)

Se află pe partea dreaptă a aleii principale din incinta Muzeului între Bisericile „Cu meri” şi „Cu şerpi”. Prin planul său ea seamănă mult cu Biserica „Sandalelor”. Este o biserică mică de formă pătrată cu două coloane şi două arcade, 3 abside (cea din centru este mai mare) şi o mică încăpere pătrată în spate. A fost construită în a doua jumătate a sec. XI fiind finanţată de binefăcătorii menţionaţi într-un fragment din inscripţie unde mai putem citi „Falibon, Preot şi Leon Marulino”. Simplicităţii edificiului îi corespunde simplicitatea decorării cu picturi în general de culoare roşie legată de motive geometrice. Această tehnică dădea impresia că edificiul a fost ridicat în epoca iconoclastă. În realitate este tehnica adoptată în majoritatea bisericilor pentru decorările ce-au urmat imediat după finisarea lucrărilor. Chiar în bisericile foarte ornate se află sub fresce o ornare destul de simplă pictată direct pe piatră vie.

Anumite motive cum ar fi păsările pot fi identificate uşor, dar altele sunt abstracte sau geometrice cum ar fi triunghiurile ornate cu arbuşti schematici ce se înscriu într-o tradiţie preistorică şi legate în inconştientul colectiv de cultul forţelor vitale ale naturii. În schimb crucile de pe absida din dreapta au sens creştin mai evident. Ele sunt simbolul Lui Iisus Hristos şi al Rănilor Sale (Crucea în cerc) între cele două cruci ale tâlharilor. Ornamentele făcute din argilă roşie au fost protejate ca minunate exemple ale perioadei iconoclaste (726 – 843) şi n-au fost acoperite de fresce cu mortar ca-n alte biserici. Biserica „Sf. Varvara” este un exemplu clar ce arată modul creştin al vieţii într-o perioadă în care icoanele erau interzise. Credinţele religioase şi bunul simţ au supravieţuit cu ajutorul ornamentelor roşii când s-a încercat suprimarea acestora şi au arătat revolta lor împotriva unei astfel de presiuni prin explicarea dorinţelor lor cu aceste figuri simbolice.

După perioada iconoclastă la picturile liniare au fost adăugate şi altele pe pânză de tencuială de un gen figurativ foarte simplu. În afară de Sf. M. Mc. Varvara, Protectoarea ostaşilor, care dă numele bisericii absida centrală păstrează şi un Hristos în glorie, în timp ce pe peretele din stânga pot fi văzuţi Sf. M. Mc. Gheorghe şi Sf. Mc. Teodor amândoi pe cai ucigând dragonul şi respectiv şarpele. Iconografia acestor doi Sfinţi-călăreţi care omoară monştri acoperiţi cu solzi s-a răspândit în toată Asia Mică.

a4) Biserica „Cu şerpi” („Yilanli” Kilise)

Biserica este amplasată pe partea dreaptă a aleii principale din incinta Muzeului între Bisericile „Sf. Varvara” şi „Fără nume” fiind construită la sfârşitul sec. XI. Biserica propriu-zisă este o mare încăpere alungită împărţită în două la nivelul tavanului. Prima are tavan şi cupolă, iar a doua are tavan plat şi abside laterale. Este de înţeles din mormanul aflat în mijlocul pardoselii încăperii cu tavan plat şi abside laterale ce n-au fost pe deplin săpate şi nici pictate că biserica n-a fost terminată. Este de remarcat o particularitate unică a arhitecturii o proeminenţă a cupolei spre interiorul încăperii.

Acest edificiu foarte simplu este ornat cu picturi de nivel mediu executate o dată cu construcţia imitând blocuri de piatră de culoare roşie. Părţile joase ale pereţilor sunt nepictate. Pe peretele din stânga sunt pictaţi Sf. M. Mc. Gheorghe ucigând dragonul şi Sf. Mc. Teodor ucigând şarpele. Acesta din urmă conform surselor istorice a fost un legionar roman care refuzând să se închine divinităţilor păgâne a fost ars de viu în Pont. După el sunt pictaţi Sf. Împ. Constantin şi Elena ţinând în mâini Sf. Cruce originală.

Pe peretele din dreapta sunt pictaţi Sf. Ierarh Vasile cel Mare, Sf. Ap. Toma şi Sf. Onufrie, în nud (o fiinţă ciudată). Acesta din urmă este un eremit egiptean din perioada sec. IV – V redat ca o femeie cu barbă pentru a fi dezagreabil, plecat ca să trăiască în deşert unde purta un simplu veşmânt şi mânca doar curmale. În luneta ce împrejmuieşte cupola este reprezentat Iisus Hristos cu Biblia în Mâna stângă, iar în stânga Sa un personaj de mici dimensiuni care ar fi binefăcătorul-finanţator al construcţiei bisericii.

Biserica „Cu şerpi” este înconjurată de 3 încăperi ce au uşile una lângă alta putându-se trece din una în alta: prima este folosită drept pivniţă. Aici sunt mici scobituri în perete sub formă de scoică folosite pentru depozitarea alimentelor; a doua a fost folosită drept bucătărie fiind situată între pivniţă şi sala de mese. Aici există şi un cuptor făcut din argilă; a treia a fost folosită ca sală de mese. Aici exista o masă mare făcută din piatră şi o bancă în jurul ei pentru 40 – 50 de persoane. La unul dintre capetele mesei există o nişă destinată unei persoane oficiale, iar în partea dreaptă a mesei există un loc special pentru obţinerea mustului din struguri. Pe pereţi sunt scobituri sub formă de scoică destinate depozitării mâncării.

Denumirea bisericii derivă de la scena Sf. M. Mc. Gheorghe şi Sf. Mc. Teodor care ucid dragonul şi, respectiv, şarpele.

a5) Biserica „Fără nume”

Aceasta se află pe partea dreaptă a aleii principale din interiorul Muzeului între Bisericile „Cu şerpi” şi „Întunecată” (lângă aceasta). Ea este de tipul bisericilor cu coloane şi absidă. Picturile foarte simple executate direct pe stâncă cu culoare roşie reprezintă motive geometrice. Este de remarcat o Cruce unică la intrare formată din cinci discuri.

a6) Biserica „Întunecată” („Karanlik” Kilise)

Este amplasată pe partea dreaptă a aleii principale din incinta Muzeului între Bisericile „Fără nume” şi „Sandalelor” fiind construită în sec. XI datorită a 4 binefăcători reprezentaţi pe frescele din interior. Biserica a fost parte a unui Complex mănăstiresc având unele dintre cele mai frumoase picturi murale din istoria artei creştine. Marele bloc din piatră în care au fost practicate mai multe încăperi s-a prăbuşit parţial, iar nartexul este încă vizibil, dar din exterior. Iniţial o scară îngustă ducea către nartex, iar de aici se intra în biserica propriu-zisă şi în încăperile mănăstirii de la etajul superior (în special o sală de mese interesantă).

Biserica propriu-zisă este de tip bazilical (sub formă de pătrat în cruce) cu 4 coloane, cupolă centrală, arcade şi 3 abside (una mare şi două mici). Coloanele dominate de capiteluri frumoase susţin arcadele în cupolă, în semicerc. Pavajul este mai jos decât cel de la intrare şi din abside. Artizanii însărcinaţi să decupeze tuful au lucrat aici cu mai multă atenţie decât în alte biserici. Poate fi ghicită intenţia lor de a fasona tuful pentru a face aici încăperi asemănătoare întru totul cu cele din mănăstirile construite de masoni. Nartexul şi pronaosul reprezintă o suprafaţă mare dreptunghiulară cu tavan plat luminate de câteva deschideri pe partea ce s-a dărâmat. Peretele ce nu s-a dărâmat încă este perfect neted. Două benzi verticale şi una orizontală împart suprafaţa peretelui în mai multe tablouri. Deasupra benzii orizontale se află 3 uşi (una pentru fiecare tablou) de mărimi diferite cele mai mari fiind spre fundul suprafeţei dreptunghiulare. Sus poate fi văzut un şir de nişe false rotunde unde sunt pictate cruci ortodoxe. Distanţa dintre benzile de pe peretele neted nefiind mereu aceeaşi nişele false sunt grupate în mod inegal: şase sunt deasupra uşii mici, cinci – deasupra uşii mijlocii şi şapte – deasupra uşii mari. Pe peretele din spatele nartexului o frescă destul de deteriorată reprezintă Înălţarea Domnului şi binecuvântarea Apostolilor. Celelalte scene aflate mai la stânga aproape de grohotiş nu-s descifrabile decât parţial.

Numele bisericii este justificat de obscuritatea ce domină în ea. Nu există decât o mică ferestruică ce dă spre nartex pentru a o lumina toată. Cu toate acestea iluminarea este superioară celei ce exista pe când pronaosul avea toţi pereţii şi trebuia şi el să plutească în întuneric. Acest întuneric şi această protecţie împotriva variaţiior de umiditate au apărat de-a lungul secolelor frescele din Biserica „Întunecată”, ce au o calitate bună. Ele sunt mai expresive şi mai vii decât cele din alte biserici vecine fiind şi cele mai bine păstrate dintre toate bisericile din Göreme.

Frescele de la primul etaj al bisericii au fost restaurate, iar ultimele picturi ale perioadei iconoclaste au fost distruse. Aici frescele reprezintă scene din Viaţa Lui Iisus Hristos dispuse la întâmplare fără a avea o ordine cronologică pe un fond albastru. Printre scenele cele mai frumoase reprezentând adevărate opere de artă amintim: „Hristos Pantocrator” (pe cupola centrală); „Naşterea”; „Darurile Magilor”; „Fuga în Egipt”; „Botezul”; „Schimbarea la Faţă”; „Învierea lui Lazăr”; „Cina cea de Taină”; „Trădarea lui Iuda”; „Răstignirea”; „Sf. Maria Magdalena în cimitir”şi „Înălţarea”, fără a uita pe Apostoli, Evanghelişti şi Sfinţi. Oricine poate înţelege că pictorii care au fost Călugări au încercat să dea semnificaţie, sens şi vivacitate frescelor prin feţe, mişcări şi peisaje. Culorile sunt închise ca urmare a luminii reduse şi mohorâte datorită mortarului.

La etajul superior al edificiului erau sala de mese şi dormitoarele. În partea ce s-a surpat exista o încăpere lungă cu boltă având la extremităţi două spaţii pătrate cu coloane, bolţi mici şi câte o absidă. Aceasta era sala de mese cu masă, bănci şi loc pentru superior (în capul mesei) fiind toate încastrate în stâncă.

Ornamentele de pe capiteluri şi frize sunt folosite azi intensiv drept motive la confecţionarea covoarelor şi carpetelor.

a7) Biserica „Cu sandale” („Çarikli / Sandalli”Kilise)

Se află la capătul Muzeului după Biserica „Întunecată” în nordul Văii Göreme fiind construită în sec. XI. Ca şi celelalte biserici aceasta a fost sediul unei comunităţi monahale. Structura actuală a edificiului nu corespunde întocmai cu structura veche. Faţada peretelui stâncos s-a surpat scoţând la iveală două încăperi suprapuse.

În nartexul etajului inferior partea joasă a pereţilor este dărâmată. Sus pot fi văzute nişe false în formă de potcoavă grupate între benzile de decorare. Între nişe pot fi văzute ornamente în formă de cruce ortodoxă. Această încăpere aminteşte pronaosul de la Biserica „Întunecată”. Din nartex putem trece în două încăperi mici laterale şi în alte două situate în spate dintre care cea din stânga era utilizată drept sală de mese. Mesele şi băncile sunt sculptate în piatră vie rezultând o încăpere înconjurată de o bancă.

Încăperea de la etajul superior devenită un fel de faţadă rupestră după surparea pronaosului conţinea o uşă de acces în biserică încadrată de două nişe false cu desene de culoare roşie. Acum putem intra în biserica propriu-zisă pe o scară metalică. Biserica este o încăpere pătrată cu boltă, două coloane ce sprijină două arcade şi trei abside (una mare în centru şi două mici în părţile laterale). În centrul peretelui din dreapta este o nişă pătrată.

Frescele de aici cam deteriorate reprezintă 13 scene din Viaţa Lui Iisus Hristos, aceleaşi ca la Biserica „Întunecată” având în plus Drumul Crucii şi Coborârea de pe Cruce. De asemenea are scena Ospitalităţii lui Avraam preluată din Vechiul Testament. Pe boltă este pictat Hristos Pantocrator înconjurat de medalioane cu chipuri de Evanghelişti şi Sfinţi. Pe absida principală sunt pictaţi Episcopi, Martiri, Sfinţi şi personaje legate de Creştinism. Cei 3 binefăcători ai acestui ansamblu sunt reprezentaţi pe frescele bisericii şi specificaţi după numele lor: Theognostos, Michel şi Leon. În această biserică culorile sunt mai calde datorită luminozităţii mai mari de aici.

Numele bisericii ar putea proveni din constatarea că toate personajele pictate aici poartă sandale anatomia picioarelor fiind pictată în mod special şi cu atenţie. Dar mai bine s-ar referi la prezenţa a două urme pe pardoseală considerate urme de picioare divine.

a8) Mănăstirea „Fecioarelor şi feciorilor” (Kizlar ve Erkekler”Manastiri)

Această mănăstire compusă din două blocuri de piatră alăturate (cel din stânga cu 6 nivele este al fecioarelor, iar cel din dreapta – al feciorilor) se află în partea nordică a Muzeului în spatele Bisericii „Patronului” fiind cel mai frumos exemplu de mănăstire în piatră. Ea este o construcţie ciudată închisă realizată în sec. XI.

Biserica mănăstirii aflată la nivelul 3 al blocului fecioarelor are plan de cruce cu braţe egale şi 4 coloane cu arcade, iar ornamentele sunt din perioada iconoclastă de culoare roşie.

Sala de mese, bucătăria şi pivniţa sunt în încăperi separate, alăturate pe sol şi din păcate deteriorate. De asemenea există o cameră ascunsă cu nişe în care probabil erau agăţate icoane şi la care este foarte greu de urcat.

Toate încăperile acestei mănăstiri sunt legate între ele prin tunele având în loc de uşi pietre grele şi rotunde pentru facilitarea apărării în cazul atacurilor inamice.

Biserica, sala de mese, bucătăria, pivniţa, cripta şi alte încăperi sunt planificate şi realizate conform nevoilor zilnice ale oamenilor care le-au locuit.

În incinta Muzeului între Bisericile „Cu şerpi” şi „Fără nume” se află o încâlceală de mici Chilii monahice (mici încăperi pătrate cu o absidă) şi săli colective ce serveau uneori drept săli de masă. Printre acestea din urmă este de remarcat cea cu masă lungă unde pe stânga o mică încăpere laterală are o coloană în spate. Alte mici Capele sunt inserate în această parte a Muzeului: una dintre ele este formată dintr-o mare încăpere dreptunghiulară cu cupolă centrală şi 3 abside (una centrală şi două laterale); cealaltă Capelă are 4 coloane şi abside în spate.

b) În afara „Muzeului în aer liber” Göreme

b1) Capela „Sf. Vasile cel Mare” (küçük Kapeli „St. Basil”)

Este o biserică mică situată în partea opusă intrării în „Muzeul în aer liber” Göreme în stânga unei fântâni.

Biserica are două coloane, boltă gen butoi şi trei abside. Un culoar lung trecând printre două coloane duce într-o încăpere rectangulară cu trei abside (una mare în spate şi două mici pe laterale). Pe boltă sunt pictaţi: Iisus Hristos şi Preasfânta Fecioară Maria cu Pruncul în braţe. Pe partea îngustă a suprafeţei boltei sunt pictaţi Sf. M. Mc. Gheorghe şi Sf. Mc. Teodor. Pe pereţi sunt pictate chipuri de Sfinţi şi motive geometrice din perioada iconoclastă şi după executate direct pe pereţii stâncii fără a folosi mortar.

b2) Biserica „Fecioarei Maria” („Meryem Ana” Kilisesi)

Această biserică se află la cca 300 m de Muzeu în spatele Bisericii „Patronului” mergând pe un drum îngust. Intrarea ei este asemănătoare cu cea a unei peşteri. Fiind situată la începutul Văii Kiliçlar la altitudine are o minunată vedere asupra văii. Datorită ploii pe pereţii bisericii au apărut unele crăpături.

Aici sunt pictate câteva scene din Biblie, iar Chipul Fecioarei Maria apare de mai multe ori în diverse compoziţii. În interiorul nişelor pot fi văzute câteva chipuri de Martiri. Aici impresia realistă a chipurilor şi culorile vii sunt cele mai importante caracteristici.

b3) Biserica „Cu săbii” („Kiliçlar” Kilise)

Este situată pe platoul înalt din spatele Bisericii „Patronului” la cca 400 m spre nord de aceasta în Valea Săbiilor. Este de departe cel mai mare complex bisericesc din regiune prădat de vandali de-a lungul secolelor.

Cele câteva picturi de pe pereţii de piatră includ scene din Noul Testament: „Iisus Hristos înaintea lui Pilat”, „Pentacostul” şi „Vindecarea orbului din naştere”.

Denumirea bisericii provine de la formaţiunile stâncoase ascuţite precum săbiile.

b4) Biserica „El Nazar” („El Nazar” Kilisesi)

Această biserică se află în interiorul unui con de tuf izolat la câteva sute de metri de Muzeu fiind construită în sec. XI.

Biserica propriu-zisă se află la etajul 3 deasupra unei încăperi ce s-a prăbuşit. Planul ei este în formă de T cu coloane robuste ce susţin o boltă. Decorarea reprezintă picturi de un bun nivel dispuse în panouri. Arcadele ce pleacă de la coloane, precum pandantivele şi cheile bolţilor false ca şi icoane reproduc o mulţime de busturi de Sfinţi. Pe marea cupolă centrală este pictat Hristos binecuvântând cu chipul destul de stilizat în jurul Căruia se află Îngeri zburând şi Sfinţi.

În Göreme mai pot fi vizitate Bisericile: „Ascunsă” („Sakli”), „Durmuş Kadir” şi alte câteva.

2.6. ÇAVUŞIN

Localitatea (Satul) Çavuşin se află la cca 3 km spre nord de Göreme de-a lungul drumului Göreme – Avanos. Această aşezare este foarte veche ca şi celelalte din zonă fiind întemeiată în scop defensiv şi întinzându-se în jurul unei stânci uriaşe situată în centru. La Çavuşin această stâncă a fost săpată în profunzime de eroziune şi s-a surpat parţial având aspectul unui muşuroi de furnici. Aici se afla un orăşel – fantomă ce a fost evacuat la poalele stâncii după un colaps în anul 1960. În apropierea locuinţelor vechi pot fi văzute blocuri mari de tuf adunate în grămezi de pietre. Deasupra stânca are forma unui amfiteatru în semicerc perforat de încăperi ce erau odinioară în interior, iar acum dau spre exterior. Partea dreaptă a blocului de piatră are pereţi netezi fiind partea cea mai bine păstrată, chiar dacă recent a fost atinsă de alunecări de teren. Situaţia geologică a acestei zone este destul de instabilă şi în blocul de stâncă pot fi văzute crăpături verticale adânci – semne de avertizare pentru surpările ce urmează. Particularitatea cea mai evidentă a acestei stânci uriaşe este fără îndoială lespedea de piatră cea mai rigidă ce formează la înălţimea de 60 m aproape un acoperiş deasupra acestui amfiteatru.

Aici se află Bazilica „Sf. Ioan Botezătorul” încrestată în stâncă cu coloane şi 3 naosuri construită probabil în sec. VIII prăbuşită recent. Din această cauză satul este situat în vecinătate la o anumită distanţă faţă de zona cu risc de căderi de stânci.

La câţiva zeci de metri în afara Satului Çavuşin spre Avanos se află Biserica „Nichifor Foca”, iar pe partea dreapta a drumului ce duce spre Avanos se află Biserica „Çavuşin” („Çavuşin” Kilisesi) construită în a doua jumătate a sec. X fiind accesibilă doar cu ajutorul unei scări metalice. Biserica propriu-zisă este o încăpere cu Altar mare, cu boltă şi 3 abside (cea din centru fiind mai mare). Stilul acestei arhitecturi este considerat destul de vechi şi poate fi comparat cu acela ce-l găsim în unele părţi din Göreme.

Aspectul cel mai interesant al bisericii îl constituie picturile ce sunt şi ele din epoca arhaică fiind utilizate o mulţime de culori de la roşu la maro-roşiatic, alb, verde, albastru, roz şi portocaliu. Buna păstrare a imaginilor şi a vivacităţii lor permite comparaţia cu cele din Biserica „Întunecată” de la Göreme poate mai recentă. La intrarea în biserică se află doi Îngeri destul de deterioraţi. Interiorul bisericii este decorat cu scene din Viaţa Lui Iisus Hristos şi chipuri de Sfinţi. La acestea se adaugă medalioane şi panouri cu imaginile diverşilor Sfinţi. Scenele frescelor din Viaţa Lui Iisus Hristos sunt: „Bunavestire”, „Darurile Magilor”, „Visul lui Iosif”, „Fuga în Egipt”, „Masacrul inocenţilor de către Irod”, „Botezul”, „Mersul pe apă”, „Vindecarea orbului din naştere”, „Învierea lui Lazăr”, „Intrarea în Ierusalim”, „Cina cea de taină”, „Trădarea lui Iuda”, „Crucificarea” şi „Înălţarea”. Printre picturi se află şi un portret al lui Melias Magistrul, un general bizantino-armean care a murit prizonier la arabi în Bagdad în 974 şi a unui Împ. bizantin călărind un cal alb, identificat ca Ioan Ţimische (969 – 976). În absida principală poate fi văzută o mare imagine a Lui Iisus Hristos, în timp ce în absidele laterale imaginile Sf. Ap. Toma şi a Sf. Ap. Vartolomeu.

De la Çavuşin putem face o plimbare în Văile Güllüdere şi Kizilçukur unde putem vizita vreo 10 biserici rupestre.

2. 7. PAŞABAG

Mergând din Çavuşin spre Avanos există o derivaţie spre dreapta ce duce la Zelve în apropierea căruia se află Localitatea (Satul) Paşabag unde există o vale numită „Valea Călugărilor” („Keşişler Vadisi”) sau „Piramidele / Căminele Zânelor” („Peri Bacasi”).

Particularitatea acestei văi constă în formaţiunile de piatră singulare risipite pe alocuri. Forma lor este aproape de cea a unui cămin conic de unde şi legenda conform căreia Zânele locuiau în interior şi erau capabile să îndeplinească diverse farmece. Zona este traversată de Drumul Çavuşin – Zelve – Avanos ce împarte câmpul cu piramide în

două. De fiecare parte aceste formaţiuni se succed fiind întrerupte de petece de pământ cu mici arbori şi viţă de vie.

Istoria geologică a piramidelor este foarte veche. Se ştie că toată Regiunea Capadochia este de origine vulcanică şi în consecinţă formată din pietre de calitate şi duritate diferite. Zona Paşabag ca şi o mare parte din teritoriu reprezintă mai ales tufuri asociate cu tipuri de bazalt mai dure ce le vedem în „pălăria” piramidelor. Acţiunea combinată a diverşilor agenţi de eroziune într-o epocă îndepărtată au erodat stratul superficial al stâncii dure şi sumbre scoţând la lumină prin crăpături tuful ce se găseşte dedesubt şi este mai sfărâmicios. Din acest strat superficial n-a mai rămas decât „pălăria” conurilor. Dedesubt o linie foarte clară aproape orizontală delimitează marginile inferioare ale faliei din piatră azi dispărută. Blocurile ce-au fost izolate de acţiunea de erodare şi mai ales de ploi s-au crăpat vertical foarte adânc. Ele s-au unit între ele sau au format grupuri de conuri.

Surparea anumitor formaţiuni a extins distanţele dintre ele în timp ce prăbuşirea vârfului conului din bazalt a lăsat aceste conuri doar în tuf la voia ploilor supuse unei eroziuni progresive ce se sfârşeşte prin distrugere. Valea Paşabag ne prezintă documente privind toate aceste faze eşalonate în timp, dar care pot coexista, căci aici puterea de acţiune a forţelor naturale ne oferă spectacole neobişnuite. La „mâna” timpului şi a apei s-a adăugat mâna omului. Mai multe conuri au fost lucrate pentru a face aici Sihăstrii şi locuinţe. Printre căminele cu formă chiar ciudată (cu înălţimi de 15 – 20 m) se numără cea aflată pe marginea drumului şi a cărei „pălărie” este plasată pe vârful unui fel de coloane naturale. O capelă mică a fost construită în interior şi alte încăperi au fost construite în conurile vecine ce nu mai au vârf. Una dintre reşedinţele monahale cele mai cunoscute din această vale este conul numit „al Călugărului Simeon”. Este un mare bloc din tuf ce adăposteşte 3 cămine (o Capelă în partea inferioară şi deasupra nişte încăperi în vârful unei scări). Surparea unui perete permite acum să le vedem de jos. Numele conului derivă de la prezenţa unui ciclu de picturi cu Sf. Simeon Stilitul. Ele datează de la începutul sec. X şi nu sunt de primă calitate, dar subiectul lor este într-adevăr interesant ca document iconografic. De fapt scenele ce-l prezintă pe Sf. Simeon cu mama sa, vocaţia Sfântului şi Minunile sale ne furnizează date despre importanţa acestui Sfânt pentru Sihaştri.

Precum se ştie Sf. Simeon a trăit în Antiohia (Antakya – Turcia) în perioada 390 – 459 şi a fost promotorul formelor foarte dure de viaţă ascetică. Nemulţumit fiind pentru că a trăit într-o celulă de închisoare şi într-o cisternă goală Simeon s-a îndepărtat de cetate (oraş) şi a scobit o încăpere într-o stâncă pentru a trăi acolo înlănţuit. Afluxul de pelerini care cereau acestui om Sfânt graţii de toate felurile l-au obligat să-şi schimbe locul de trai retrăgându-se în vârful unei coloane. Aceasta reprezenta la început 3 tronsoane şi a fost dusă încă 30 m mai sus. În vârf era loc suficient pentru o singură persoană. Inspirându-se de la acest Sfânt Călugării şi-au construit Chiliile în vârful piramidelor unde mai multe amintesc aspectul suplu al unei coloane naturale.

2. 8. VALEA ZELVE (ZELVE VADISI)

Localitatea (Satul) Zelve se află la est de Çavuşin pe traseul Çavuşin – Zelve – Avanos la cca 3 km de la bifurcaţia spre Zelve. Zelve a fost un orăşel străvechi săpat în crestele pietroase ale văii în formă de V. A fost un important centru istoric al Creştinătăţii pentru o perioadă îndelungată.

Condiţiile geologice şi morfologice ale acestei localităţi sunt chiar particulare. Pentru a construi vechea Localitate Zelve a fost exploatată configuraţia naturală a terenului înconjurată de blocuri de piatră separate de caneluri de eroziune convergente. La acţiunea ploilor, vânturilor şi a alunecărilor de teren aici s-au adăugat efectele straturilor active capabile să se deschidă în adânc şi să sape cavităţi naturale în stânci.

Ca toată Regiunea Capadochia Localitatea Zelve are origine vulcanică. Chiar şi azi Muntele vulcanic Erciyes este considerat activ. Precum am remarcat în legătură cu celelalte formaţiuni geologice de formă ciudată diferenţele în compoziţia stâncilor şi deci gradul lor de duritate (tuf, bazalt) a permis diverşilor agenţi de eroziune să modeleze regiunea într-o manieră variată şi uneori ireală.

Teritoriul vechii Zelve este divizat în două de o creastă înaltă, lungă şi subţire asemănătoare cu o lamă verticală ce taie în două acest teatru natural. Este surprinzător să constatăm că pe o parte stâncile au culoare roz, în timp ce pe cealaltă parte domină culoarea albă. Valea Zelve având formă de V este compusă din două văi (fiecare având câte un pârâiaş) ce se unesc în aval. Pe crestele pietroase sunt o mulţime de locuinţe mari şi mici, precum cuiburile de păsări şi edificii religioase pentru care trebuie să urci pe scări. Implantarea acestora a fost făcută în pereţii stâncoşi şi în crăpături. Erau decupate încăperi în tuf şi erau exploatate şi spaţiile formate de ape. În aceste peşteri gigantice aproape de locurile acoperite au fost făcute locuri de acces în locuinţele situate în adânc şi mai recent au fost ridicate mici construcţii de zidărie.

Comunitatea care a trăit aici (mai mult creştină decât musulmană) avea o considerabilă importanţă demografică şi avea nevoie de servicii de toate felurile. Ei ne-au lăsat mărturii despre modul neobişnuit de locuire în interiorul pământului.

Aici găsim: biserici rupestre; locuri pentru colectarea apei; o încăpere cu bordură ce servea drept bancă; un acoperiş plat cu un disc de piatră cu mânere ce servea drept piatră de moară şi se învârtea într-un tambur săpat în stâncă. Ansamblul urban antic din Zelve a fost ocupat de musulmani care au construit o moschee săpată şi ea în stâncă. Arhitectura creştină a inspirat constructorii, căci minaretul seamănă foarte bine cu clopotniţele mănăstirilor ortodoxe.

În aceste mormane stâncoase viaţa a continuat să se deruleze până în anul 1950 când datorită degradării progresive a stâncilor din ce în ce mai găurite din cauza noilor încăperi a fost provocată surparea acestei localităţi de troglodiţi. A trebuit deci evacuată localitatea şi locuitorii – transferaţi în Noua Zelve (Yeni Zelve) situată mai la vale după confluenţa celor două pârâiaşe. Acest exod forţat a întrerupt o continuitate de ocupaţie a acestor locuri ce data de mai multe secole şi a modificat raporturile sociale. Este evident: condiţiile particulare ale vechii localităţi au avut o influenţă asupra raporturilor în sânul comunităţii din care mai multe colectivităţi aveau să devină una singură.

Printre construcţiile cele mai importante trebuie menţionate anumite biserici rupestre aparent sărace şi ruinate ce constituie dovezile cele mai vechi de arhitectură şi de pictură religioasă din această zonă. Construcţia lor a fost efectuată în perioada iconoclastă, precum rezultă din puţinele imagini pictate şi din gravurile murale. Un subiect destul de frecvent întâlnit este cel al Crucii Lui Hristos pe care o vedem pe pereţi şi pe tavane.

În Valea Zelve există un „Muzeu în aer liber” având mai multe biserici rupestre (unele pictate) şi o mănăstire subterană vastă ce solicită un efort serios pentru a o vizita. Dintre bisericile rupestre cele mai importante (pictate) menţionăm:

a) Biserica „Cu struguri” („Üzümlü” Kilise)

Biserica îşi are numele de la strugurii pictaţi într-o formă schematică pe fond alb în mijlocul câtorva frunze. Este interesantă de reţinut metoda de simplificare grafică a strugurilor redusă la un triunghi unde se văd boabele ciorchinilor. Este o temă destul de răspândită în arta antică pentru valoarea sa simbolică. Era deja un simbol religios în riturile dionisiene, în Grecia şi în cele mai vechi religii orientale. Pentru Creştini via Îl reprezintă pe Însuşi Hristos (Iisus Hristos a făcut din vin şi pâine Sângele şi Trupul Său pentru cei credincioşi).

b) Biserica „Cu cerb” („Geyikli” Kilise)

Aici sunt alte picturi destul de şterse şi deteriorate de alunecările de teren. Pe unul dintre pereţii deterioraţi sunt pictaţi aproape de o cruce un peşte şi un cerb de unde şi numele bisericii. Aceste simboluri pe care le găsim şi-n bisericile rupestre din Göreme Îl reprezintă în primul rând pe Hristos. În mijloc un acrostih ce înseamnă că Iisus este Fiul Lui Dumnezeu şi Mântuitorul.

Între Zelve şi Colina Aktepe se află a 15-a biserică rupestră. De pe Colina Aktepe vederea se întinde pe creste situate dedesubt al căror aspect este aproape lunar până la Kizilçukur, Çavuşin, El Nazar şi Uçhisar.

2. 9. AÇIKSARAY

Localitatea (Satul) Açiksaray se află pe traseul Nevşehir – Kirşehir la cca 18 km spre nord-vest de Nevşehir. Această localitate reprezintă un grup de case şi de mănăstiri săpate în tuf. Aici bisericile şi Capelele prezintă caracteristici diferite faţă de alte edificii sacre din Regiunea Capadochia purtând amprenta conceptului de artă specific perioadei iconoclaste. Din păcate aici în mare parte picturile au fost distruse de eroziune.

În această localitate un interes deosebit îl prezintă Biserica „Sf. Ioan” („Karşi” Kilisesi) săpată în tuf cu faţadă sculptată coloane masive şi arcade. O inscripţie consemnează că a fost întemeiată în anul 1214 şi la începutul sec. XX încă mai funcţiona. De asemenea aici putem vedea un tunel lung de cca 200 m.

2. 10. VALEA IHLARA (IHLARA VADISI)

Localitatea (Satul) Ihlara se află la cca 40 km spre sud-vest de Orăşelul Derinkuyu în Valea Ihlara. Între Localităţile Ihlara – Belisirma – Yaprak Hisar, Râuleţul Melendiz a deschis un canion adânc în platoul stâncos şi ca urmare a apărut o vegetaţie cu totul aparte faţă de restul Capadochiei.

Acum Melendiz are aspectul unui râu de forţă mică, iar anterior regimul său era mai impetuos fiind alimentat de apele ce se strângeau de pe pantele Muntelui vulcanic Hasan. Cursul Râuleţului Melendiz cu armonioasele sale maluri deschise în filoanele stâncilor se întinde până la marele Lac sărat Tuz. De-a lungul Văii Ihlara de ambele părţi sunt mai multe localităţi (sate) şi biserici rupestre. Această vale are şi terme din perioada romană amplasate aproape de pârâu pentru a permite o alimentare regulată cu apă.

În Valea Ihlara sunt peste 60 de biserici rupestre dintre care doar 12 sunt deschise vizitatorilor restul fiind surpate total sau parţial. Construcţia lor a început în sec. IV şi sunt ornate cu fresce datând din sec. IX de tip sirian la început foarte simple şi puţin colorate (câteva tonuri de roşu pe fond albastru). Începând cu sec. XI coloritul devine mai bogat şi stilul siriano-egiptean se amestecă cu reminiscenţe bizantine intrând sub influenţa mozaicurilor religioase a celor mai importante biserici ale epocii. Personajele în general văzute din faţă şi cu chipuri simple se succed fiind amplasate unul lângă altul între plante, arhitecturi şi desene abstracte ce servesc la umplerea picturii. Influenţa mozaicurilor se face simţită mai ales în decorări abstracte (dar şi-n detaliul liniei groase ce împrejmuieşte chipurile). Impactul vizual cu acest ansamblu de fresce este acela ce-l ai intrând într-o biserică bizantină cu mozaicuri. Trebuie de remarcat că personajele sunt amplasate ca urmare a modulelor deseori fixe. De obicei Iisus Hristos este închis într-o mandorlă inserată în bolta absidei principale şi dedesubt Îngerii Îl separă de Preasfânta Fecioară Maria Care în centrul nişei este înconjurată de Evanghelişti şi Sfinţi.

După ce Creştinismul s-a stabilit în Regiunea Capadochia Valea Ihlara a devenit un loc foarte izolat şi potrivit pentru Călugări şi Preoţi. Şi în timpul războiului a fost folosită pentru ascundere şi apărare. Multe edificii de cult încă n-au fost descoperite. Frescele din bisericile rupestre ce-au fost descoperite până-n prezent sunt încă în forma şi culoarea originală.

Pornind de la Localitatea Ihlara şi până la Selime în Valea Ihlara (conturată de cursul Râuleţului Melendiz) putem vizita următoarele 12 biserici rupestre pictate săpate în tuf:

a) Biserica „Cu stâncă cocoşată” („Eğri Taş” Kilisesi – a Pr. Petru)

Biserica a fost utilizată pentru înmormântări. Capela funerară se află la etajul superior, iar dedesubt sunt spaţii pentru înmormântare decorate cu simboluri religioase şi inscripţii. Frescele (cele mai multe distruse) reproduc scene din Viaţa Lui Iisus Hristos şi a Preasfintei Fecioare Maria.

Podeaua originală din lemn a bisericii s-a prăbuşit. Drept urmare mormintele de sub biserică au ieşit la suprafaţă. Pe pereţii etajului inferior nişele mormintelor sunt foarte interesante considerate a fi construite în perioada sec. IX – XI. Pe o inscripţie de pe peretele estic este specificat faptul că biserica este închinată Preasfintei Fecioare Maria. Aceeaşi declaraţie a fost scrisă din nou pe epitaful de pe peretele estic: „Mormântul Pustnicului Petru, Părintele Bisericii Theotokos”.

În această biserică sunt următoarele picturi: pe cupola absidei, „Doi Îngeri cu Hristos între ei şi Preasfânta Fecioară Maria între Preoţi”; „O Cruce mare în mijlocul bolţii”; pe banda superioară a jumătăţii din sud, „Bunavestire”; „Vizita Preasfintei Fecioare Maria la Sf. Elisabeta”; „Scăldatul Pruncului Hristos”; „Adorarea păstorilor”; „Visul lui Iosif”; „Fuga în Egipt” şi „Masacrul inocenţilor de către Irod”. Pe peretele sudic al bisericii sunt pictate scenele: „Botezul”; „Intrarea în Ierusalim” (pe partea superioară); „Preasfânta Fecioară Maria stând pe Tron cu Pruncul în braţe împreună cu Îngerii”; mai departe „Spălarea picioarelor Apostolilor”; „Ruga de pe Muntele Măslinilor”; „Negarea lui Petru”; „Sf. Maria Magdalena la Mormânt; „Cei trei tineri evrei în cuptorul Babilonului”; „Daniel în groapa cu lei”.

b) Biserica „Cu terase” („Pürenli Seki” Kilise)

A fost construită în perioada sec. X – XII având un naos dublu, separat de coloane cu arcade şi un pronaos cu morminte.

Picturile existente aici reprezintă următoarele scene: „Preasfânta Fecioară Maria”; „Bunavestire”; „Vizita Preasfintei Fecioare Maria la Sf. Elisabeta”; „Călătoria la Betleem”; „Fuga în Egipt”; „Botezul”; „Mersul pe apă”; „Intrarea în Ierusalim” „Cina cea de Taină”; „Crucificarea”; „Înmormântarea”; „Învierea”; „Sf. Maria Magdalena la Mormânt”; „Înălţarea” ; „Judecata de Apoi”; „Daniel în groapa cu lei”; „Cei 40 de Mucenici din Sevastia” şi diverşi Sfinţi.

c) Biserica „Mirositoare” („Kokar” Kilise)

A fost construită în perioada sec. IX – XI fiind remarcată prin camere funerare şi fresce cu un verde deschis pe fond gri.

Pe peretele vestic al bisericii sunt pictate scenele: „Bunavestire”; „Vizita Preasfintei Fecioare Maria la Sf. Elisabeta”; „Naşterea; „Închinarea Magilor”; „Fuga în Egipt”; „Cina cea de Taină” şi „Trădarea lui Iuda”. Pe peretele nordic sunt pictate scenele: „Hristos în faţa lui Pilat”; „Crucificarea” şi „Înmormântarea”. La estul cupolei, „Înălţarea”; la vest, „O Cruce mare şi cei 12 Apostoli”; la nord şi sud, „Pogorârea Sf. Duh” şi „Deisis”, pe faţada vestică a cupolei.

d) Biserica „De sub copaci” („Ağaç Alti” Kilisesi – a Pr. Daniel)

Biserica are un plan arhitectural în formă de cruce închisă cu bolta centrală. Construcţia este ruinată în mare măsură, intrarea făcându-se prin absida mare distrusă şi ea (intrarea originală era în partea nordică). Denumirea bisericii provine de la copacii înalţi aflaţi pe Valea Ihlara, favorizaţi de cursul Râuleţului Melendiz şi de climatul mai dulce, comparativ cu cel al câmpiei exterioare.

Frescele aparţin sec. IX şi XI având culorile: roşu, verde, maro şi portocaliu pe fond albastru sau brun. Scenele reprezentate aici sunt: „Bunavestire”; „Naşterea”; „Închinarea Magilor”; „Fuga în Egipt”; „Botezul”; „Adormirea Maicii Domnului” şi „Daniel în groapa cu lei”, pictate pe pereţi. „Înălţarea”, „Apostolii” şi „Profeţii” sunt pictaţi în interiorul cupolei.

e) Biserica Mănăstirii „Cu zambile” („Sümbüllü” Manastiri Kilisesi)

Biserica este de fapt o mănăstire construită în perioada sec. XI – XII într-un bloc de piatră imens având mai multe etaje cu încăperi pentru depozitarea alimentelor. Ea păstrează cele mai reuşite picturi, atât prin culoarea deosebit de caldă, cât şi prin eleganţa şi supleţea desenului. Excelează în acest sens „Bunavestire” şi „Adormirea Maicii Domnului”.

Biserica este ornată cu fresce în general reprezentând scene din Viaţa Preasfintei Fecioare Maria: „Preasfânta Fecioară Maria între Arhanghelii Mihail şi Gavriil”, „Bunavestire”, „Intrarea în biserică a Maicii Domnului” şi „Adormirea Maicii Domnului”; „Hristos Pantocrator”, pe cupola principală; Călugări şi Sfinţi, pe peretele sudic.

Acest bloc de piatră probabil a fost ocupat de Creştini chiar în perioada selgiuicizilor, precum arată o efigie a Sultanului Mesut II care a dat dovadă de toleranţă religioasă în privinţa Călugărilor.

f) Biserica „Cu şerpi” („Yilanli” Kilise)

A fost construită în perioada sec. IX – XII având formă de cruce, dar nu închisă, ci prelungită spre est printr-o absidă. Pe tavanul bisericii este o cruce mare în relief.

Printre picturile păstrate aici menţionăm: „Iisus Judecător flancat de doi Îngeri”; „Cei 40 de Mucenici din Sevastia”; „O scenă de psihostazie” mai puţin întâlnită în epocă, dar şi azi adică o scenă infernală cu un monstru cu trei capete şi corp de şarpe ce atacă 4 păcătoase, de unde şi-a luat numele biserica; „Deisis”; „Sf. Împ. Constantin şi Elena”; „Adormirea Maicii Domnului” şi „Maica Domnului între Apostoli”. Pe pereţi mai sunt pictate scenele: „Bunavestire”; „Vizita Preasfintei Fecioare Maria la Sf. Elisabeta”; „Intrarea în Ierusalim”; Sfinţii: Ioachim, Zaharia, Elisabeta, Ioan Botezătorul, Maria Egipteanca, Ioan Gură de Aur, Enoch, Elias, David, Solomon, Vasile cel Mare, Gheorghe ; „Judecata de Apoi”.

g) Biserica „Kara Gedik” („Kara Gedik” Kilisesi)

A fost construită în perioada sec. X – XI. O parte importantă din biserică a fost distrusă datorită eroziunii şi fără îndoială multe picturi s-au pierdut.

Dintre picturile rămase amintim: „Uciderea Sf. Zaharia”; „Fuga Sf. Elisabeta”; „Oferirea capului Sf. Ioan Botezătorul de către Salomeea” şi „Martiriul Sf. Gheorghe”. Unele părţi reprezentându-L pe Iisus Hristos, „Fuga în Egipt” şi portrete ale Sfinţilor sunt pierdute.

h) Biserica „Celor 40 de acoperişuri” („Kirk Dam Alti” Kilisesi)

Planul ei este hexagonal neregulat cu tavan plat fiind distrus în mare măsură. Ea se mai numeşte şi Biserica „Sf. Gheorghe”. În nişele din partea de nord-vest a bisericii sunt morminte cu inscripţii şi decorări. Iată un fragment din inscripţia de pe mormântul lui Amirarzes: „Eu, umila Tamar, dedic podgoria de pe versantul dealului şi podgoria cumpărată de la Siara Phatenes. Te rog, cruţă-mi sufletul de păcate, precum cel al unui Călugăr…Servitoarea ta…” Tamar era soţia lui Vasile Amirarzes, un nobil grec, Comandantul trupelor selgiuicide ale Sultanului Mesut II din Konya, Sultan reprezentat şi el lângă Împ. bizantin Andronic II. Aceasta este o dovadă de respect pentru Sfinţii creştini, din partea turcilor selgiuicizi care au fost toleranţi cu Călugării şi Preoţii din regiune.

Episoadele din viaţa Sf. Gheorghe pictate pe pereţi reprezintă o ofrandă adusă Sfântului de către Comandantul Vasile Amirarzes şi soţia sa, Tamar. Pereţii bisericii mai au picturi precum: „Naşterea Domnului”, „Adormirea Maicii Domnului” şi chipuri de Sfinţi.

i) Biserica „Cu şură de fân a lui Bahattin Samanliği” („Bahattin samanliği” Kilisesi)

A fost construită în perioada sec. X – XI fiind o biserică cu boltă fără coloane şi cu Altar, la est şi cu fresce de calitate reprezentând scene din Viaţa Lui Iisus Hristos şi a Preasfintei Fecioare Maria. Artistul a creat panouri cu fresce din Viaţa Preasfintei Fecioare Maria foarte pline de viaţă. Personajele se mişcă, se suprapun şi se unesc stabilind raporturi între ele (exemplu: „Vizita Preasfintei Fecioare Maria la Sf. Elisabeta”).

Pe boltă sunt pictaţi Hristos cu doi Îngeri şi Profeţii. Pe cupola absidei sunt pictaţi Hristos şi Arhanghelii Mihail şi Gavriil. Pe medalion (cerc) sunt pictaţi Sf. Ap. Petru şi Pavel. Pe pereţi sunt picturi reprezentând scenele: „Bunavestire”, „Călătoria la Betleem”, „Naşterea”, „Închinarea Magilor”, „Visul lui Iosif”, „Fuga în Egipt”, „Masacrul inocenţilor de către Irod”, „Uciderea Sf. Zaharia”, „Fuga Sf. Elisabeta”, „Intrarea în biserică a Maicii Domnului”, „Întâlnirea cu Sf. Ioan Botezătorul”, „Botezul”, „Mersul pe apă”, „Învierea lui Lazăr”, „Intrarea în Ierusalim”, „Cina cea de Taină”, „Trădarea lui Iuda”, „Crucificarea”, „Înmormântarea”, „Învierea”, „Sf. Maria Magdalena la Mormânt”, „Înfăţişarea Lui Hristos la cele două fecioare”.

j) Biserica Mănăstirii „Cu coloane” („Direkli” Manastiri Kilisesi)

Biserica (ce reprezintă de fapt o mănăstire) are formă de cruce cu cupolă centrală pe 4 coloane şi cu fresce din perioada 976 – 1025, unde au domnit peste această regiune Împ. Vasile II (976 – 1025) şi Constantin VIII (1025 – 1028). Această mărturie este scrisă pe peretele bisericii. Pe cupola absidei principale sunt pictaţi: Sf. Arhangheli Mihail şi Gavriil, Sf. Ap. Petru şi Pavel, Preasfânta Fecioară Maria şi 4 Preoţi, pe cele două laterale. Pe cupola absidei nordice: Preasfânta Fecioară Maria cu Pruncul Hristos, Sf. Zaharia, Sf. Ioachim şi doi Îngeri. În interiorul medalioanelor (cercurilor): Profeţii şi Sfinţii.

De asemenea sunt pictate diverse motive geometrice.

k) Biserica Mănăstirii „Pestriţă” („Ala” Manastiri Kilisesi)

Biserica (ce reprezintă de fapt o mănăstire) datează din sec. XI şi are formă de cruce cu cupolă destul de dărâmată. Fragmentele frescelor încă vizibile pe arcadele înnegrite de funingine permit o atribuire de doi Artişti diferiţi dintre care unul este aproape de Şcoala bizantină.

Frescele din această biserică reprezintă următoarele scene din Viaţa Lui Iisus Hristos şi a Preasfintei Fecioare Maria: „Vizita Preasfintei Fecioare Maria la Sf. Elisabeta”, „Fuga în Egipt”, „Intrarea în Ierusalim”, „Cina cea de Taină”, „Sanctificarea Preasfintei Fecioare Maria”, „Sf. Zosimus Egipteanul dându-şi haina Preasfintei Fecioare Maria” şi „Cei trei tineri evrei în cuptorul Babilonului”.

l) Biserica Mănăstirii „Kale” („Kale” Mănăstiri Kilisesi)

Este una dintre cele mai mari clădiri din Capadochia fiind plasată în jurul a două curţi mari. Ea a fost construită în perioada sec. VIII – X şi are fresce din perioada sec. X – XI. Are o cameră mortuară la estul curţii principale şi încăperi separate cu două etaje la sud-est în jurul acestor două curţi mari. Există o hală lungă la nord şi încăperi ornate cu cruci în relief pe tavanul plat. La vest este o încăpere folosită probabil pentru întâlniri. În încăperea de la vest a bisericii este o inscripţie sub formă de verset.

Frescele de aici reprezintă următoarele scene: „Primii 7 paşi ai Preasfintei Fecioare Maria”, „Intrarea în biserică a Preasfintei Fecioare Maria”, „Hrănirea Preasfintei Fecioare Maria de către un Înger”, „Bunavestire”, „Naşterea”, „Închinarea Magilor”, „Masacrul inocenţilor de către Irod”, „Fuga în Egipt”, „Fuga Sf. Elisabeta”, „Întâlnirea cu Sf. Ioan Botezătorul”, „Botezul”, „Înălţarea”, „Adormirea Maicii Domnului”, „Cei şapte Preoţi” şi unele scene şi chipuri necunoscute şi neinterpretate.

În afară de bisericile descrise mai sus accesibile vizitării mai sunt o mulţime de biserici rupestre pictate, surpate total sau parţial, ce le menţionăm mai jos: „Întunecată”(„Karanlik”), „Cu magazie la nord” („Kuzey Ambar”), „Açikel Ağa”, „Din peşteră” („Alçak Kaya Alti”), „Cu miere” („Balli”), („Bezirgan”), „Asaltul dervişilor” („Derviş Akin”), „Din camera Magaziei” („Ambar Oda”), „Scrisă” („Yazili”), „Cu coş de fum” („Eski Baçak”), „Cu cuib de Şoim” („Duğan Yuvasi”), „Pătrată” („Kare”), „Cu stână de oi” („Koyunağil”), „a Preasfintei Născătoare de Dumnezeu” („Panagia Theotokos”), „Din defileul regimentului” („Alay gediği”), „Cu tobă” („Davullu”), „Cu grâne” („Tohum”).

2. 11. VALEA SOĞANLI (SOĞANLI VADISI)

În această vale se află Localitatea (Satul) Soğanli situată la cca 25 km spre est de Orăşelul Derinkuyu şi la cca 65 km spre sud de Orăşelul Ürgüp pe cursul Pârâului Balik. Această aşezare este străveche purtând numele de „Sondos”, iar în timpul selgiuicizilor se numea „Sonakaldi” şi în prezent „Soğanli”.

Pe Valea Soğanli se află un ansamblu de biserici rupestre săpate în tuf în genul celor din „Muzeul în aer liber” Göreme. La marginea localităţii este o zonă cu „porumbare” ce servesc de mult timp locuitorilor pentru creşterea porumbeilor. Aceste „porumbare” nu sunt altceva decât biserici rupestre abandonate de mult timp.

Bisericile rupestre din Valea Soğanli sunt simple şi pictate cu culori vii (albastru, verde, roşu, negru) pe fond bej. Ciclurile de obicei reprezintă: imagini cu Iisus Hristos şi Sfinţi, simboluri religioase, animale şi imagini legate de culte mai vechi (păgâne).

Printre numeroasele biserici rupestre cu picturi din Valea Soğanli menţionăm:

a) Biserica „Cu cupolă” („Kubbeli” Kilise)

Reprezintă în realitate două biserici la etaje diferite unde ajungem foarte greu. La etajul inferior se află un nartex scurt şi larg de formă rectangulară cu trei intrări. Aici este spaţiul rezervat cultului având trei naosuri delimitate de trei rânduri de coloane şi benzi decorative. În spatele naosului central ca şi-n părţile laterale se află abside cu chiuvetă în Altar.

Planul etajului superior este mai complex. Aici sunt două Capele lungi paralele înzestrate cu nartex, ce comunică între ele. În Capela din dreapta se află o mică absidă cu Altar şi nartex cu cupolă. În cealaltă Capelă există un Altar şi un nartex pătrat ce dă spre cealaltă Capelă şi spre o încăpere interioară.

b) Biserica „Sf. Varvara” („Barbara” Kilisesi)

Este şi ea formată din două biserici una lângă alta. Construcţia este foarte deteriorată şi frescele foarte şterse, dar pot fi observate două încăperi paralele de mărimi diferite.

Printr-un culoar putem ajunge în Capela rectangulară împărţită în două. Aici poate fi văzută o bancă de-a lungul peretelui şi chiar fose pentru sculpturi. În spate un perete separă Capela propriu-zisă de absida cu Altar.

În fragmentele de frescă existente poate fi identificată Sf. Varvara care a şi dat numele bisericii.

c) Biserica „Cu capuri negre” („Karabaş” Kilise)

Se numeşte astfel deoarece Sfinţii care sunt reprezentaţi aici din cauza deteriorării şi oxidării picturilor au acum chipuri întunecate. O parte din edificiu s-a prăbuşit. Biserica include patru încăperi pentru cult unite între ele cu Altar (afară de a treia încăpere).

Prima încăpere (pornind din nord) are dimensiuni mari şi cupolă. O absidă mare eliptică închide spatele încăperii. În peretele stâng sunt trei nişe ce imită deschiderile reale, iar cea din dreapta permite intrarea în cea de-a doua Capelă a cărei structură este asemănătoare, dar de dimensiuni mai mici şi situată la un nivel ceva mai ridicat. De acolo o scară mică duce la a treia Capelă cu tavan plat şi trecând pe sub o arcadă ajungem la o absidă fără Altar. Această încăpere se uneşte în exterior cu un nartex asimetric şi cu ultima Capelă mică îngustă şi cu tavan plat. Ea are două nişe adânci ce formează o bancă de-a lungul pereţilor laterali şi o absidă în spate.

d) Biserica „Cu balaur” („Canavarli” Kilise)

Numele bisericii se datorează prezenţei unui animal feroce lângă Sf. Ioan într-una din fresce. Această biserică este compusă din două încăperi. Prima are un Altar şi nişe mortuare în pereţi. A doua fiind în legătură cu prima este de formă pătrată.

Aici există fresce cu scene ciudate. Putem vedea nuduri de femei alăptând şerpi. Este destul de probabil că aceste scene aparţin de un cult mai vechi (păgân).

În Zona Soğanli mai putem vizita următoarele biserici rupestre cu picturi: „Neagra Soğanli” („Soğanli Kara”), „a Preasfintei Fecioare Maria” („Meryem Ana”), „a Patronului” („Tokali”), „Mare” („Büyük”), „Albă” („Ak”), „Cu şerpi” („Yilanli”), „Cu balaur” („Canavarli”), „Cu cerb” („Geyikli”), „Albastră” („Gök”), „a Sf. Ioan” şi „a Sf. Gheorghe”.

2. 12. GÜMÜŞLER

Localitatea (Satul) Gümüşler se află la cca 8 km spre nord-est de Niğde. Aici există o mănăstire săpată în tuf în perioada sec. X – XI, numită „Mănăstirea cu argint vechi” („Eski Gümüs” Mănăstiri). Biserica mănăstirii are coloane şi rezistă şi azi, iar motivele pictate sunt pline de viaţă. Tavanul şi pereţii ei sunt pictaţi având diverse scene din Creştinism în special Preasfânta Fecioară Maria cu Pruncul în braţe. Picturile şi culorile sunt aproape integral în forma lor originală.

Aici există şi ruinele unui oraş subteran ce înconjoară mănăstirea. Acest lucru arată că au existat oameni care au locuit aici ca o comunitate.

3. ORAŞE SUBTERANE

„În Capadochia sunt peste 400 de oraşe subterane uimitoare. Multe dintre ele au fost folosite în diferite vremuri de către Creştinii din Kayseri şi de oamenii din provincie drept adăposturi în faţa hoardelor invadatoare ale perşilor, arabilor şi turcilor. Erich von Danniken, autorul cărţii „Caleştile Raiului” pretinde că oraşele subterane au fost construite de fiinţe extraterestre. De fapt unele dintre tuneluri au fost utilizate chiar în epoca bronzului în perioada hitiţilor, deci ele sunt mult mai vechi. Aceste construcţii cu înfăţişare de catacombe pot adăposti peste 60.000 de oameni. Studiile şi cercetările au arătat că aceste oraşe subterane nu permit vizitarea lor completă, iar întreaga lor capacitate încă n-a fost descoperită exact. Nu a fost găsit nici un document scris ce-ar fi putut fi de ajutor studiilor arheologice despre aceste oraşe subterane. Dar este evident că oraşele au fost folosite ca adăposturi de către numeroşi oameni în perioade diferite” – F. Bernard.

Regiunea Capadochia este foarte importantă pentru turism prin misterioasele caracteristici ale oraşelor subterane. Nici imaginile şi cu atât mai puţin cuvintele nu pot reda în toată splendoarea lor măreţia, dar şi tristeţea acestor locuri. Măreţia prin ineditul şi felul în care au fost construite de oameni şi tristeţea pentru că au devenit piese de muzeu de pe urma cărora Statul turc scoate anual milioane de dolari din buzunarele pelerinilor creştini.

3.1. DERYNKUYU

Orăşelul Derynkuyu în care este inclus oraşul subteran cu acelaşi nume se află la cca 29 km spre sud de Oraşul Nevşehir. În limba turcă „Derynkuyu” înseamnă „Fântâna cea adâncă”. Aici se află cel mai vechi şi important oraş subteran din Capadochia. Numeroasele şi interesantele sale vestigii hitite şi romane sunt martorii existenţei acestui oraş subteran încă din epoca precreştină. Este foarte probabil că cele 12 etaje desfăşurate până la adâncimea de 55 m capabile să adăpostească până la 20.000 de oameni pe o suprafaţă de cca 4 km² n-au fost locuite în mod constant. De fapt oraşul a fost construit în scop defensiv pentru a oferi un refugiu sigur în caz de primejdie.

Din cele 12 etaje ale Oraşului subteran Derynkuyu doar primele două au fost descoperite şi făcute accesibile publicului. Prin pasaje abrupte şi înguste este realizat accesul într-un labirint veritabil cu descoperiri arhitecturale îndrăzneţe: puţuri de ventilaţie, posturi de gardă, ieşiri de urgenţă, săli mari, încăperi pentru reuniuni de ritual, o biserică, depozite de alimente, camere de făcut vin şi încăperi de toate dimensiunile pentru locuit legate între ele prin coridoare înguste şi scări. Coridorul era obturat cu o piatră robustă rotundă relativ uşor de manevrat ce reprezenta un mod de apărare împotriva atacurilor exterioare duşmane. De când a fost fondat oraşul subteran primul etaj a servit drept beci, depozit şi refugiu în timpul iernilor grele.

Structura solului de aici a permis construcţia de tunele în acest bloc vulcanic în care au fost făcute case şi străzi subterane. Climatul în oraşul subteran este răcoros vara şi călduros iarna, iar solul nu permite infiltrarea apei.

Conform Arheologului german Martin Urban sunt necesari cam 1.000 de ani pentru a construi un astfel de oraş subteran ţinând cont de condiţiile simple şi primitive ale acelei perioade.

Între Oraşele subterane Derynkuyu şi Kaymakli există un tunel lung de cca 9 km ce asigura comunicarea între ele în timpul atacurilor inamice. Estimativ aceste oraşe ar fi putut adăposti 15.000 – 60.000 de oameni.

Familiile obişnuiau să locuiască în diviziuni asemănătoare apartamentelor compuse din: dormitor, cameră de zi, sufragerie, sală de mese, bucătărie şi grajd. În fiecare diviziune folosită drept locuinţă exista puţ de aerisire, dar acesta nu s-a putut păstra în forma originală datorită modificărilor făcute în scopuri turistice. Există şi diviziuni săpate pentru amplasarea torţelor în ele. Pentru a ajunge la al doilea etaj subteran trebuie coborât pe un coridor îngust unde este o sală mare înconjurată de camere.

În Oraşul subteran Derynkuyu două obiective atrag atenţia vizitatorilor: puţul vertical de ventilaţie şi pivniţa cu jgheabul pentru struguri. Puţul de aer este folosit pentru ventilarea coridoarelor înguste şi a camerelor. El asigură circulaţia aerului între toate diviziunile conferind o răcoare plăcută oraşului. Pivniţa de struguri are un canal prin care curge sucul strugurilor zdrobiţi cu picioarele şi un mic bazin colector.

Organizarea camerelor, stilul construcţiei, coridoarele şi scările ce leagă etajele arată că acest oraş subteran este opera unor Arhitecţi foarte talentaţi.

Există pietre rotunde grele intacte şi sigure folosite ca uşi sau capace la intrarea în coridoare şi scări pentru siguranţa locuitorilor. Aceste uşi de piatră erau folosite prin rostogolire pentru asigurarea mijloacelor de apărare şi protecţie împotriva atacurilor inamice. Ele stau încă în locurile lor iniţiale.

3. 2. KAYMAKLI

Localitatea (Satul) Kaymakli se află la cca 20 km spre sud de Oraşul Nevşehir. În această localitate este un oraş subteran de mari proporţii ascuns în interiorul unei coline vulcanice din întinsa câmpie. Acest centru urban locuit cu o structură arhitecturală foarte simplă exista deja în antichitate. Din baza analitică a lui Xenophon rezultă cu certitudine că acest oraş subteran era locuit deja la începutul sec. V î. Hr. Nucleul uman care s-a format aici probabil a crescut numeric, iar dezordinea parţială în care sunt amplasate încăperile pune în evidenţă necesitatea de a găsi noi spaţii. Astfel au fost săpate filoanele cele mai moi ale pietrei de tuf ce poartă urme de lovituri de hârleţ. Acest corp vulcanic în care se poate săpa uşor este sigur, durabil şi nu permite infiltrarea apei, iar vara este răcoros şi iarna călduros.

Ansamblul cuprindea mai multe etaje subterane unite prin puţuri de aerisire abrupte ce se terminau în rezervorul cu apă. Căile de comunicaţie utilizate de locuitori se îndreptau spre treceri obligatorii ajutând la izolarea mai multor etaje în caz de atac. Aceste căi de acces erau închise cu ajutorul unor sisteme ingenioase de portaluri cu disc (o enormă piatră rotundă asemănătoare cu o piatră de moară era blocată într-o nişă de unde putea fi uşor împinsă spre trecerea pe care o închidea în totalitate). Toate încăperile de locuit, precum: camere, bucătării, depozite şi săli sunt unite printr-o reţea de culoare cu tavan coborât şi boltit (toate aceste încăperi dau spre un singur spaţiu având funcţia de vestibul). În oraşul subteran sunt şi încăperi destinate cultului (Capele creştine de formă pătrată simple cu abside boltite, bănci şi Altare). Etajele inferioare erau luminate cu torţe şi lămpi cu ulei (negrul de fum de pe unele tavane şi nişe reprezintă dovada acestui lucru). Azi oraşul subteran este dotat cu instalaţie electrică de iluminat. Din motive de siguranţă doar primele patru etaje sunt deschise publicului spre vizitare.

Kaymakli şi Derynkuyu sunt cele mai importante oraşe subterane descoperite în Capadochia fiind iluminate şi accesibile publicului pentru vizitare.

3. 3. ÖZLÜCE

La cca 6 km spre vest de Satul Kaymakli se află Oraşul subteran Özlüce în localitatea cu acelaşi nume, săpat în tufuri de culori diferite. Acest oraş subteran are o particularitate (intrarea sa este cea mai mare dintre toate celelalte oraşe subterane şi servea ca vestibul, depozit de produse alimentare, beci şi sală comună).

3. 4. MAZI (MATAZA)

La cca 10 km spre est de Satul Kaymakli în apropierea localităţii cu acelaşi nume, desemnat prin denumirea sa antică, Mataza, se află Oraşul subteran Mazi săpat şi el în stâncă în părţile abrupte ale văii. Acesta este aşezat pe şase niveluri dintre care doar trei pot fi vizitate având ca de obicei: camere, săli, depozite de alimente, grajduri, culoare de trecere şi chiar o biserică.

Aici pot fi remarcate splendide morminte rupestre de la sfârşitul perioadei romane mai ales unul maiestuos de la intrare ce aminteşte de un templu grec. Iar în partea de jos a văii se află alte morminte interesante datând din epoca bizantină.

3. 5. TILKÖY

Localitatea (Satul) Tilköy se află la cca 9 km spre est de Orăşelul Derynkuyu. Oraşul subteran de aici folosit temporar încă n-a fost descoperit pe deplin. El se compune din câteva diviziuni având un puţ de aerisire la fundul căruia se află apă.

În această localitate există şi un caravanserai construit în perioada selgiuicidă. Drumul caravanelor de la Istanbul către Iran pe traseul Sivas–Kayseri–Konya trecea prin această aşezare.

3. 6. ACIGÖL

Sub Orăşelul Acigöl aflat la cca 12 km spre vest de Oraşul Nevşehir se întinde un interesant oraş subteran. Acesta are trei intrări separate şi împreună cu sălile sale, culoarele, puţurile de aerisire şi pietrele rotunde de pe culoare prezintă toate caracteristicile oraşelor subterane din regiune (în special structura sa arhitecturală aminteşte de cea a Oraşelor subterane Mazi şi Özlüce din aceeaşi epocă). În acest oraş subteran poate fi vizitat doar parterul ce este iluminat.

La cca 5 km de aici la Igdelipinar găsim un ansamblu asemănător.

3. 7. TATLARIN

La cca 10 km spre nord-vest de Orăşelul Acigöl şi la cca 22 km de Oraşul Nevşehir în Localitatea (Satul) Tatlarin se află oraşul subteran cu acelaşi nume. Acesta este unul dintre cele mai întinse oraşe subterane ale Capadochiei despre care deocamdată se ştie foarte puţin pentru că au fost găsite puţine rămăşiţe arheologice. Oraşul subteran are două intrări spre vest şi un sistem elaborat de puţuri de aerisire, săli mari, depozite, rezervoare şi posturi de gardă. De asemenea are o biserică săpată în tuf, cu absidă dublă şi ornată cu fresce reprezentând scene biblice din Viaţa Lui Hristos şi chipuri de Sfinţi (mărturii preţioase ale unei creaţii artistice, pe cât de veche, pe atât de remarcabilă).

Oraşul subteran Tatlarin poate fi vizitat cu mai multă uşurinţă după ce a fost echipat cu un sistem de iluminat.

3. 8. ÖZKONAK

În anul 1922 Muzeinul (Preot musulman) Latif Acar a descoperit în grădina casei sale din Localitatea (Satul) Özkonak una dintre intrările unei aglomeraţii rupestre ce reprezenta un oraş subteran nu foarte extins, dar destul de interesant şi o mănăstire. Acest ansamblu situat la cca 10 km spre nord de Avanos într-o zonă unde abundă oraşele subterane reprezintă obişnuita încâlceală de săli săpate în stâncă, puţuri de aerisire şi canale pentru apă. Încăperile cele mai aproape de intrări erau grajdurile, iar proviziile erau păstrate în bucătării. Ca şi-n celelalte oraşe subterane cimitirul era amenajat în exteriorul acestuia.

Aici pot fi vizitate doar 15 săli, dar acestea sunt suficiente pentru a oferi o idee a acestui ansamblu.

4. CARAVANSERAIURI (KERVANSARAY)

De-a lungul drumurilor comerciale turcii selgiuicizi au construit numeroase locuri de popas pentru caravane numite caravanseraiuri. Dintre acestea o parte sunt şi pe teritoriul Capadochiei:

4. 1. SULTANHANI

Localitatea (Satul) Sultanhani este situată la cca 39 km spre vest de Oraşul Aksaray şi în ea sa află unul dintre cele mai frumoase exemple de han selgiuicid cu acelaşi nume, ce se întinde pe o suprafaţă de cel puţin 5.000 m².

Acest caravanserai a fost construit în perioada 1232 – 1236 în timpul Sultanului Alaedin Keykubat Ier. El aminteşte de un castel fortificat cu contraforturi exterioare robuste de diverse forme geometrice (cilindrice, octogonale şi pătrate). În partea de nord o poartă monumentală dă în caravanseraiul format din două părţi: curtea mare (de cel puţin 3.000 m²) înconjurată de arcade cu o mică moschee în centru susţinută de 4 coloane şi zona acoperită cu numeroase încăperi boltite servind drept depozite, camere şi săli comune.

4. 2. AĞZIKARAHAN

Localitatea (Satul) Ağzikarahan este situată la cca 29 km spre nord-est de Oraşul Aksaray unde se află caravanseraiul cu acelaşi nume fiind unul dintre cele mai bine păstrate. El a fost construit în perioada 1231 – 1237 în timpul turcilor selgiuicizi de-a lungul unei căi de comunicaţie din Imperiul turc. În exterior el arată ca o mică fortăreaţă înconjurată de ziduri din blocuri de piatră îmbinate perfect şi echipate cu turnuri prismatice cu 3 – 5 feţe. Intrarea principală este încadrată într-o poartă somptuoasă a cărei faţadă este acoperită în totalitate cu gravuri arabe de multă fineţe. Sub una dintre bolţile ogivale teşite se află un fel de semicupolă decorată cu nenumărate nişe ce duc la poarta de intrare propriu-zisă cu boltă.

În centrul curţii se ridică o construcţie masivă pătrată cu mici arcade duble în ogivă. Este moscheea trecătorilor şi a personalului de serviciu. Curtea este înconjurată de arcade şi de încăperi ce servesc drept apartamente, săli de baie şi centre de recuperare. În spate se deschide o poartă mare (a cărei faţadă conţine ornamente bogate) ce dă spre sala principală a clădirii.

În acest caravanserai ca şi-n celelalte este oferită cazare călătorilor conform unei obişnuinţe a selgiuicizilor răspândite în tot Imperiul otoman.

4. 3. TEPESIDELIKHAN (ORESINHAN)

Acest caravanserai din Localitatea (Satul) Tepesidelikhan a fost construit de selgiuicizi în sec. XIII de-a lungul drumului comercial Aksaray – Nevşehir. El era cunoscut odinioară sub numele de „Oresinhan” fiind în prezent doar ruine. Acesta a constituit mult timp o etapă importantă în reţeaua complexă a caravanseraiurilor construite de selgiuicizi în orice zonă între Konya şi Kayseri. Caracteristicile arhitecturale ale acestui caravanserai reprezintă unul dintre exemplele tipice de caravanseraiuri ale selgiuicizilor.

4. 3. ALAYHAN

În anul 1192 Sultanul selgiuicid Kiliç Aslan II a construit pe traseul Aksaray – Kayseri, în Localitatea (Satul) Alayhan unul dintre primele exemple ale acestor caravanseraiuri care cu structurile lor acoperite şi curţile vaste au devenit un element constant, un fel de simbol în istoria Dinastiei selgiuicide. Alayhan constituie fără îndoială un exemplu clasic de arhitectură selgiuicidă. Aici mai poate fi admirată Poarta principală foarte bine păstrată ornată cu motive geometrice octogonale şi faţadă interioară.

Leul cu două corpuri amplasat deasupra porţii era probabil emblema Kiliç Aslan-ului şi de-a lungul secolelor el a amintit călătorilor numele finanţatorului caravanseraiului.

5. ALTE LOCALITĂŢI INTERESANTE

(ÎN CAPADOCHIA SAU LIMITROFE ACESTEIA)

5. 1. GÜLŞEHIR

Orăşelul Gülşehir se află la cca 20 km spre nord-vest de Oraşul Nevşehir pe traseul Nevşehir – Kirşehir între Muntele Kepez şi Râul Kizilirmak, a fost întemeiat în jurul sec. XVIII şi are o populaţie de cca 6.000 de locuitori.

Aici pot fi văzute exemple bune ale artei otomane. Este de remarcat moscheea construită în perioada 1779 – 1780 de Karavezir Seyyid-Mehmed Paşa care a dotat-o cu o madrasă (şcoală tradiţională superioară de studii islamice) şi cu o fântână monumentală (Bas Cesme). În zilele noastre madrasa găzduieşte o bibliotecă interesantă ca şi baia turcească (hamam) din vecinătate.

5. 2. HACIBEKTAŞ

Orăşelul Hacibektaş se află la cca 27 km spre nord-vest de Oraşul Nevşehir pe traseul Nevşehir – Kirşehir. Până-n sec. XIII localitatea se numea Sulucakara Höyük datând încă din Neolitic şi fiind teatrul marilor civilizaţii antice în dezvoltare. Pe aceste meleaguri s-au succedat: hitiţii, frigienii, romanii şi bizantinii după cum atestă numeroase vestigii găsite cu ocazia săpăturilor arheologice. Dar localitatea era aproape un deşert până-n sec. XIII când s-a instalat aici Hacibektaş Veli, un lider religios care i-a dat numele şi i-a atribuit importanţa de odinioară. Fondator şi lider spiritual din Derviches Bektasi cu locuitori deveniţi puternici „Preoţi” ai corpurilor de ieniceri (trupele de asalt ale armatei otomane), el a iniţiat o mişcare spirituală şi politică ce alia aspecte islamice şi creştin-ortodoxe şi efectua activităţi sociale în dura realitate din epoca respectivă dând dovadă de o toleranţă şi de o spiritualitate ce n-a întârziat să atragă o popularitate pe cât de vastă pe atât de durabilă.

Chiar şi azi în fiecare an pe 14 august credincioşii din toată Turcia se întorc la casa – mamă a Ordinului, Mănăstirea Hacibektaş construită în sec. XIV. Schimbul de populaţii din 1923 între Turcia şi Grecia a afectat puţin datina. Mănăstirea s-a dezvoltat în jurul a trei curţi mari. Aici există hotel, baie turcească şi spălătorie. În dreapta celei de-a doua curţi se află cuptorul şi bucătăria cu tot echipamentul şi cu cazanul tipic Cultului bektaş şi sala de mese comună. Pe partea stângă a aceleiaşi curţi se află „Meydan Evi”, sala în care erau iniţiaţi novicii, cu tavanul construit în aşa fel încât să simbolizeze cele şapte niveluri ale cerului. În camera de întrunire a Părinţilor fiecare dintre dervişii seniori avea propriul său loc marcat de o blană de animal. Poate fi remarcată de asemenea mica moschee cu cupolă construită în 1820 ce împrejmuieşte curtea. Tot aici se află Muzeul lui Hacibektaş Veli, precum şi mormântul său.

5. 3. AVANOS

Orăşelul Avanos se află la cca 19 km spre nord de Oraşul Nevşehir pe malul drept al marelui Râu Kizilirmak fiind renumit pentru produse de olărit din argila roşie a malurilor râului. Istoria oraşului este destul de veche. În apropiere de el prezenţă umană exista din Epoca Bronzului, precum ne arată săpăturile arheologice din Toprakli. Acest teritoriu este scăldat de apele marelui Râu Kizilirmak (1335 km cel mai lung din Turcia). Hitiţii cunoşteau deja „Fluviul” pe care-l numeau „Marassantya”, iar în epoca clasică era numit „Halys”. Numele actual de „Kizilirmak” însemnând „Fluviul Roşu” se datorează culorii apei din această zonă. Însuşi numele de „Avanos” derivat de la numele latin „Vanessa” se referă la această particularitate.

Datorită materiei prime locale necesară realizării ceramicei aici s-a dezvoltat foarte mult olăritul. Pe mai multe străzi din orăşel sunt buticuri unde artizanul aşezat în faţa ustensilei cu pedală însoţită de o chiuvetă caracteristică din lut creează vase de toate felurile.

Este apreciată mai ales ceramica şlefuită a cărei suprafaţă lucioasă de culoare roşie este ornată cu desene geometrice şi reprezentări vegetale.

Motive similare se află şi pe covoare şi carpete a căror ţesere constituie o activitate tradiţională. Nu numai micile ateliere, dar şi multe femei la ele acasă ţes utilizând fire de mătase şi de lână pe război din lemn. Asemenea produse pot fi văzute expuse şi pe străzile orăşelului.

În Piaţa Orăşelului Avanos există un monument ce ilustrează activităţile de bază ale băştinaşilor, precum olăritul şi ţesutul.

5. 4. NIĞDE

Oraşul Niğde, Reşedinţa Provinciei Capadochiei Meridionale este situat la cca 78 km spre sud de Oraşul Nevşehir şi la altitudinea de 1229 m. El a fost fondat la intersecţia drumurilor comerciale importante ceea ce a permis păstrarea unei economii înfloritoare chiar şi până-n zilele noastre, printre altele favorizat şi de soluri foarte bune. Partea cea mai veche a oraşului, Acemhöyük, a fost probabil o localitate pentru negustorii asirieni ce datează din anul 2000 î.Hr. După o lungă perioadă de dominaţie hitită (sec. XVII – XII î.Hr.) Niğde a fost dominat de mezi şi de perşi înainte de a face parte din Imp. roman ca şi restul Capadochiei (18 d.Hr.). Important centru creştin din Epoca bizantină el a fost ocupat din sec. XI de către selgiuicizi cunoscând o perioadă de mare înflorire, devenind împreună cu Aksaray unul dintre cele 5 oraşe puternice şi bogate în opera de artă a Anatoliei. Trecut la Imp. otoman în anul 1467 după ce-a fost ocupat de mongoli, apoi de karamangullari Niğde numără şi azi vestigii importante din diferite perioade istorice, vestigii ce fac din acest loc un obiectiv turistic vizitat.

Printre edificiile sale principale reamintim Ak Medrese, o Şcoală de Teologie construită în 1409 în perioada karamangullarilor şi Alaeddin Camii, o mare moschee ce domină oraşul din vârful unei coline. Construită în 1223 de către Sultanul selgiuicid Alaeddin Keykubat Ier şi restaurată de mongoli în 1335 ea constituie un amestec curios de arhitecturi cu faţada sa din piatră, minaretul cilindric şi cele 3 naosuri paralele surmontate de mai multe cupole la înălţimea ultimei traverse. Celelalte edificii demne de menţionat sunt: Hüdavend Hatun Türbesi, un ansamblu ridicat în 1312 de Sultanul selgiuicid Kiliç Aslan IV pentru fiica sa, Prinţesa Hüdavend Hatun care a fost înmormântată aici în 1332 şi Sungur Bey Camii construit în sec. XIV de şeful unui trib mongol. Pe partea orientală a oraşului veghează Castelul, o fortăreaţă mare construită în sec. XIII de selgiuicizi. Una dintre turlele sale meridionale a devenit mai târziu Turnul cu Orologiu.

5. 5. AKSARAY

Acest oraş este situat la 80 km spre sud-vest de Oraşul Nevşehir şi la altitudinea de 980 m şi a fost întemeiat de către Regele Archelaus din Capadochia, dar prima menţiune istorică este mult mai veche. Stăpânit de romani şi bizantini oraşul a trecut în mâinile turcilor selgiuicizi în sec. XI, apoi pentru puţin timp în cele ale mongolilor. Emirul de Karaman profitând de slăbiciunea influenţei mongole a recucerit oraşul dându-i numele actual. În anul 1453 când a fost cucerit Constantinopol-ul numeroşi locuitori din Aksaray au fost transplantaţi în noua capitală otomană unde s-au grupat într-un cartier ce-a luat numele oraşului lor de baştină.

Oraşul are o mulţime de morminte islamice printre care o moschee din sec. XV şi un egik minaret din sec. XIII, ce este o replică turcească a Turnului înclinat din Pisa.

Notă: Materialul întocmit este dedicat Sfinţilor capadochieni: Sf. Vasile cel Mare, Sf. Grigorie de Nazianz, Sf. Grigorie de Nisa şi celorlalţi Sfinţi.

Autorul fericeşte pe toţi acei care vor lectura această carte şi se roagă, ca Sfinţii capadochieni să-i binecuvinteze şi să ajute mântuirii lor.

IMAGINI DIN CAPADOCHIA

Caracteristicile conurilor de tuf, zise “Căminele zânelor”,

din împrejurimile Orăşelului Ürgüp

Vedere din modernul Oraş Kayseri cu statuia lui M. Kemal Atatürk

Vedere panoramică a Orăşelului Güzelyurt

O frescă ce abundă în bisericile

din valea mănăstirilor – Güzelyurt

Vedere panoramică a Oraşului Nevşehir cu citadela selgiuicidă de pe Vârful Colinei

Vedere panoramică a Localităţii Uçhisar cu impozanta stâncă-castel

Castelul Uçhisar din centrul localităţii cu acelaşi nume,

cu numeroasele sale caverne

Vedere din Uçhisar unde casele se confundă cu stâncile

Vederi ale văii din apropierea Uçhisar-ului

Vedere cu impozanta stâncă ascuţită

din centrul Localităţii Ortahisar

Castelul Ortahisar cu numeroasele sale caverne

Vedere panoramică a Văii Kizilçukur cu spectaculoasele şi uimitoarele formaţiuni geologice

din apropierea Localităţii Ortahisar

Două locuinţe (sec. XIX) din vechiul Orăşel Mustafapaşa

Vedere din interiorul Bisericii „Sf. Vasile” din Localitatea Mustafapaşa

Fresce din interiorul Bisericii „Sf. Vasile”

Vedere panoramică a Orăşelului Ürgüp

Vedere din Ürgüp unde casele se confundă cu stâncile

Vedere cu împrejurimile Orăşelului Ürgüp

Conuri de tuf

Vedere din centrul Localităţii Göreme

cu mormântul rupestru

Vedere panoramică a Localităţii Göreme

Vederi cu spectaculoasele formaţiuni geologice din Valea Göreme

Planul „Muzeului în aer liber” Göreme

Vedere cu „Muzeul în aer liber” Göreme

Stânca Bisericii „Patronului”

Frescă cu Crucificarea Lui Hristos

pe cupola principală a Bisericii „Patronului”

Frescă cu Crucificarea Lui Hristos

din Biserica „Cu meri”

Frescă cu Hristos Pantocrator pe

Cupola centrală a Bisericii „Cu meri”

Frescă cu părinţii bisericii

din interiorul Bisericii „Cu meri”

Frescă cu Sf. M. Mc. Gheorghe şi Sf. M. Teodor

ucigând balaurul şi, respectiv, şarpele din Biserica „Sf. Varvara”

Frescă cu Sf. Împ. Constantin şi Frescă cu Sf. M. Mc. Gheorghe şi Sf. M. Teodor

Elena din Biserica „Cu şerpi” ucigând balaurul şi, respectiv, şarpele

din Biserica „Cu şerpi”

Vedere exterioară a Bisericii „Întunecată” Vedere exterioară a trapezei

Bisericii „Întunecată”

Splendida frescă cu Crucificarea Lui Hristos din Biserica „Întunecată”

Frescă cu Hristos Pantocrator Frescă cu Hristos între Preasfânta Fecioară Maria

din Biserica „Întunecată” şi Sf. Ioan Botezătorul din Biserica „Întunecată”

Frescă cu Învierea Lui Hristos Frescă cu Hristos şi Maica Domnului

din Biserica „Întunecată” între Îngeri din Biserica „Întunecată”

Frescă cu trădarea lui Iuda din Frescă, cu Sf. Ev. Ioan şi Marcu

Biserica „Întunecată” din Biserica „Întunecată

Frescă cu Hristos pe Tron

din Biserica „Cu sandale”

Vedere cu Mănăstirea „Fecioarelor”

Vedere cu Mănăstirea „Feciorilor”

Vedere panoramică a Văii „El Nazar”

cu spectaculoasele şi uimitoarele formaţiuni geologice

Vedere exterioară a Bisericii „El Nazar”

Vedere generală a Localităţii Çavuşin

Stâncă robustă masivă Rămăşiţă a Bazilicii „Sf. Ioan Botezătorul”,

din Localitatea Çavuşin din Çavuşin (sec. VI)

Vedere exterioară a Bisericii „Nichifor Foca”

din apropiere de Çavuşin

Localitatea Paşabag cu caracteristicile conurilor

de tuf, zise „Căminele Zânelor”

Vederi cu „Căminele Zânelor” de la Paşabag

Vederi cu „Căminele Zânelor” de la Paşabag

Vedere de ansamblu cu Valea Zelve în stânga şi „Căminele Zânelor” în dreapta

Vedere cu fostul Orăşel rupestru Zelve, în stânga

şi cu „Muzeul în aer liber”, în dreapta

Vedere cu fostul Orăşel rupestru Zelve

Vedere din vechiul Orăşel Zelve

Vedere exterioară a unei case săpate în tuf

din Valea Zelve

Vederi cu caracteristicile formaţiunilor geologice din Valea Zelve

O parte din ruinele Localităţii Açiksaray Formaţiune geologică în formă

de ciupercă din Localitatea Açiksaray

Biserica rupestră „Sf. Ioan” din Localitatea Açiksaray

Planul Văii Ihlara cu bisericile rupestre

Vedere cu Valea Ihlara

Valea Ihlara cu Localitatea Selime

Conurile de tuf din Localitatea Selime Casă săpată în tuf din Localitatea Selime

Frescă cu Maica Domnului,

din bisericile rupestre ale Văii Ihlara

Frescă din Biserica „De sub Copaci”, Frescă din Biserica „Pestriţă”,

din Valea Ihlara din Valea Ihlara

Vedere generală a Localităţii Soğanli

Un pitoresc „Porumbar” pentru păsări Scară săpată în tuf, ce duce la

din Valea Soğanli Biserica „Patronului” din Valea Soğanli

Vedere exterioară a Bisericii „Cu capuri negre”

Fresce din interiorul Bisericii „Cu capuri negre” din Valea Soğanli

Vedere exterioară a Mănăstirii „Eski Gümüş”

din Localitatea Gümüşler

Vedere cu biserica ortodoxă din Orăşelul Derinkuyu

Vederi din Oraşul subteran Derinkuyu

Vedere din Oraşul subteran Kaymakli

Vederi din Oraşul subteran Kaymakli

Vedere din Oraşul subteran Özlüce

Vedere din Oraşul subteran Mazi

Vederi din Oraşul subteran Özkonak

Vedere cu Caravanseraiul „Sultanhani”

Vedere cu Caravanseraiul Vedere cu Caravanseraiul „Tepesidelikhan”

„Ağzikarahan”

Vedere cu Mănăstirea „Hacibektaş Veli”

din orăşelul cu acelaşi nume

Monument din Orăşelul Avanos, ce evocă cele două activităţi de bază

ale localităţii: olăritul şi ţesutul

Vedere panoramică a Oraşului Niğde

BIBLIOGRAFIE

1. Monica Bonechi – „Toute la Cappadoce”, Casa editrice Bonechi, Firenze – Italy, 1997.

2. Şükrü Yurttaş – „Cappadocia” (Ürgüp – Göreme – Nevşehir), Rekmay Ltd./Ankara.

3. Pr. Ionel Ene – „Acasă, la Părinţii capadocieni”, Editura „Partener”, Galaţi, 2004.

4. „Ghid complet – Turcia”, Editura „Aqvila”’93, Oradea 2010.

5. Ilhan Akşit – „Le pays des civilisations Turquie”, Akşit Kültür Turizm Sanat Ajans Ltd.

Şti. 2002.

6. Arhim. Dr. Benedict Ghiuş – Proloagele, vol. I, Editura „Bunavestire”, Bacău, 1999.

7. Pr. Eugen Drăgoi – „Istoria Creştinismului, în date”, Editura Episcopiei Dunării de Jos,

Galaţi, 2004.

8. Un colectiv condus de Acad. Prof. Andrei Oţetea – „Istoria lumii, în date”,

Editura enciclopedică, Bucureşti, 1972.

CUPRINS

Pagina

Cuvânt înainte………………………………….………………………………………..3

GENERALITĂŢI………………………………......………………………………………..5

- Scurtă privire geografică a Capadochiei……………………………………………...5

- Scurtă privire istorică a Capadochiei…………………………………………………6

- Lăcaşuri de cult rupestre, oraşe subterane şi caravanseraiuri…………………...…7

1. - Reşedinţe eparhiale ale Sf. Părinţi capadochieni…………………………………….9

- Kayseri – reşedinţa eparhiei Sf. Vasile cel Mare…………………………………….9

- Güzelyurt – reşedinţa eparhiei Sf. Grigorie de Nazianz………………..………..…14

- Nevşehir – reşedinţa eparhiei Sf. Grigorie de Nissa………………………………...18

2. –Locuinţe şi lăcaşuri sfinte subterane…….…………………………………………...20

- Uçhisar…………………………………………………………………………………20

- Ortanisar……………………………………………………………………………….21

- Mustafapaşa……………………………………………………………………….…..22

- Ürgüp…………………………………………………………………………………..22

- Valea Göreme…………………………………………………………………………23

- Çavuşin………………………………………………………………………………...31

- Paşabag……………………………………………………………………………..….32

- Valea Zelve…………………………………………………………………………….33

- Açiksaray……………………………………………………………………………....34

- Valea Ihlara……………………………………………………………………………35

- Valea Soğanli…………………………………………………………………………..38

- Gümüşler……………………………………………………………………………….39

3. ORAŞE SUBTERANE…………………………………………………………………40

- Derynkuyu……………………………………………………………………………..40

- Kaymakli……………………………………………………………………………….41

- Özlüce…………………………………………………………………………………..41

- Mazi…………………………………………………………………………………….41

- Tilköy…………………………………………………………………………………..42

- Acigöl…………………………………………………………………………………...42

- Tatlarin………………………………………………………………………………...42

- Özkonak………………………………………………………………………………..42

4. CARAVANSERAIURI………………………………………………………………....43

- Sultanhani…………………………………………………………………………...…43

- Ağzikarahan……………………………………………………………………….......43

- Tepesidelikhan……………………………………………………………………...….43

- Alayhan……………………………………………………………………………...…43

5. ALTE LOCALITĂŢI INTERESANTE……………………………………………...44

- Ğülşehir….……………………………………………………………………………..44

- Hacibektaş……………………………………………………………………………...44

- Avanos……………………………………………………………………………….....44

- Niğde…………………………………………………………………………………....45

- Aksaray……………………………………………………………………………..….45

6. IMAGINI DIN CAPADOCHIA...………………………………………………....….46

7. HARTA CAPADOCHIEI………………………………………………………..…....87

8. BIBLIOGRAFIE…………………………………………………………………...........88